Справа № 456/5116/15-ц                                 Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М. 
Провадження № 22-ц/811/3681/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:31

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        01 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П.,                                        суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Симець В.І.;
Марочканича М.О. - представника позивача ОСОБА_1 ;
адвоката Медведя В.О. - представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , третя особа – Стрийська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування 1/4 частини будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських прибудов, укладеного між ОСОБА_1 (від імені якого діяла мати останнього, ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 та посвідченого Моршинською державною нотаріальною конторою 26 жовтня 1994 року за № 963 (в подальшому – «Договір дарування від 26 жовтня 1994 року»).
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача за батьківською лінією, ОСОБА_5 , а його батько, ОСОБА_6 , помер ще ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після смерті діда залишилась спадщина – будинок АДРЕСА_2 . У визначений законом 6-місячний строк він звернувся до Стрийської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і там дізнався, що 1/4 частина будинку, яка раніше належала йому, у 1994 році була подарована його мамою (оскільки він тоді був неповнолітнім) вже померлому нині діду, про що позивач не знав, оскільки всі документи на цей будинок були у його нині покійного діда. Що саме спонукало матір укласти такий договір позивачу не відомо й досі (т.1, а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування 1/4 частини будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських прибудов, укладений між ОСОБА_1 (від імені якого діяла мати ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 , що посвідчений Моршинською державною нотаріальною конторою 26 жовтня 1994 року та зареєстрований в реєстрі за № 963 (т.2, а.с. 138-144).
Дане рішення оскаржив представник відповідачки ОСОБА_2 .
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.
Вважає, що найпізнішою датою, коли позивач міг дізнатися про договір дарування від 26.10.1994 року, було 08.11.2012 року і ця «обставина повністю визнається Позивачем та його представником і встановлена судом», однак з позовом до суду позивач звернувся лише 14.12.2015 року, тобто – з пропуском трьохрічного строку звернення до суду, який сплив 08.11.2015 року.
Звертає увагу на те, що позивач та відповідачка ОСОБА_4 є мамою та сином і на час звернення до суду з даним позовом вони проживали разом за однією адресою, а відтак визнання згаданою відповідачкою даного позову вважає зловживанням нею її процесуальними правами, як відповідачки.
Вважає, що 26.10.1994 року договір дарування було укладено у повній відповідності до чинного на той час законодавства. Зокрема, у матеріалах справи є наявною Виписка з протоколу № 32 засідання Ради опіки та піклування Дзержинського виконкому міста Кривий Ріг від 27.06.1991 року, яким ОСОБА_4 , як законному представнику неповнолітнього на той момент ОСОБА_1 , було дозволено продати (відчужити) 1/4 частину будинку  АДРЕСА_2 (т.2, а.с. 149-155).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд прийшов до висновку про те, що позивачем строк позовної давності пропущено, однак «вважає заяву про поновлення строків позовної давності підставною, причини пропуску позовної давності поважними» і задоволення позовних вимог мотивував тим, що 26 жовтня 1994 року договір дарування був укладений із порушенням чинних на той час норм ЦК України та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
Тобто, позивач визнає ту обставину, що ним пропущено строки позовної давності, а відтак ця обставина доказуванню не підлягає (частина 1 статті 82 ЦПК України).
Суд першої інстанції також прийшов до висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності.
Спірні правовідносини виникли з моменту укладення 26 жовтня 1994 року Договору дарування, а відтак на ці правовідносини поширюються положення ЦК Української РСР 1963 року, яким встановлено, що:
-загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71);
-позовна давність застосовується судом … незалежно від заяви сторін (стаття 75);
-перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа довідалася або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 76);
-закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд … визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80). 

Аналогічні за змістом положення містяться і у статтях 257 та 261 ЦК України 2003 року.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи Довідки-характеристики, виданої Стрийським МБТІ 24.10.1994 року за № 2035 (за два дні до укладення Договору дарування, що оспорюється позивачем), цю довідку–характеристику було видано саме позивачу, ОСОБА_1 , «з метою відчуження … частини будинку … АДРЕСА_2 » (том 1, а.с. 56-57), а відтак є всі підстави вважати, що позивач ще у жовтні 1994 року знав про намір «відчуження … частини будинку … АДРЕСА_2 ».
Як стверджується самим позивачем у поданій ним до суду позовній заяві, про Договір дарування від 26 жовтня 1994 року він «дізнався» «у нотаріуса при оформленні спадщини» після смерті його діда (який помер  ІНФОРМАЦІЯ_3 ), до якого звернувся «у визначений законом 6-місячний строк» (том 1, а.с. 2).
Згідно витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі спадкова справа після смерті діда позивача за заявою останнього до нотаріуса зареєстрована 08.11.2012 року: ця обставина позивачем не оспорюється та не заперечується.
Відтак, безспірним є те, що позивач щонайпізніше 08.11.2012 року остаточно довідався про Договір дарування від 26 жовтня 1994 року, а відтак – про «порушення свого права» (на його твердження) і щонайпізніше з цього дня (08.11.2012 року) почався перебіг строку позовної давності, який закінчився 08.11.2015 року, однак з даним позовом до суду позивач звернувся лише 22.12.2015 року, що стверджується відтиском поштового штемпеля на конверті.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
І саме позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, а також у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року № 6 4313св19 (№ 200/19766/1 ц), і у відповідності частини 4 статті 263 ЦПК України підлягає до застосування до спірних правовідносин.

З урахуванням вищенаведеного не можуть прийматися до уваги доводи позивача про те, що строк позовної давності почався лише 10.07.2015 року – з дня отримання ним дублікату Договору дарування від 26 жовтня 1994 року, оскільки про цей Договір дарування йому вже було відомо щонайпізніше 08.11.2012 року.
При цьому позивач не наводить причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на звернення з позовом до суду, а також причин, які б перешкоджали йому в отриманні дублікату Договору дарування від 26 жовтня 1994 року, учасником якого він був, протягом більш як 32-х місяців (з 08.11.2012 року по 10.07.2015 року). 
Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову у задоволенні позовних вимог за спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою ОСОБА_1 відмовити за спливом позовної давності у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування 1/4 частини будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 (від імені якого діяла ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 , посвідченого Моршинською державною нотаріальною конторою 26 жовтня 1994 року за №963.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повну постанову складено 04 березня 2021 року.

Головуючий:                                                         Цяцяк Р.П.
       
       Судді:                                                                         Ванівський О.М.

                                                                                Шеремета Н.О.