П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
24 лютого 2021 року
м. Київ
Справа № 9901/313/20
Провадження № 11-378заі20
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С.,
суддів Анцупової Т. О., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Штелик С. П.
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року (судді Кашпур О. В., Мацедонська В. Е., Мартинюк Н. М., Уханенко С. А., Шевцова Н. В.) у справі № 9901/313/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання дій протиправними й зобов`язання вчинити дії та
ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1.       У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Президента України, у якому просила:
- визнати протиправними дії відповідача щодо неналежного розгляду її звернення від 22 жовтня 2019 року та нерозглянутого листа-претензії від 14 травня 2020 року, незабезпечення гарантованих Конституцією України прав на відшкодування завданої шкоди за рахунок держави, відновлення порушених прав;
- зобов`язати відповідача вчинити дії з відшкодування за рахунок держави 113 316 грн завданої позивачці шкоди протиправними діями та бездіяльністю суб`єктів владних повноважень та їх посадових осіб при виконанні ними делегованих повноважень та 150 000 грн моральної шкоди.
2.       Позов мотивовано тим, що 22 жовтня 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до відповідача як гаранта додержання Конституції України, прав і свобод людини та громадянина зі зверненням, проте ані відповіді, ані забезпечення контролю за дотриманням гарантій чинного законодавства не дочекалася.
3.       25 лютого 2020 року позивачка на ім`я Президента України надіслала запит щодо надання інформації про результати її звернення, на який 28 лютого 2020 року Офіс Президента України надав відповідь за № 22/010598-25, у якій запропонував ОСОБА_1 повторно звернутися до відповідача за наведеним у цій відповіді інтернет-посиланням. 
4.       04 березня 2020 року ОСОБА_1 повторно направила звернення до відповідача, яке останнім було спрямовано на розгляд до Чернігівської обласної державної адміністрації та Міністерства юстиції України, проте результатів розгляду відповідно до статті 40 Конституції України та вимог Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР) позивачка не отримала.
5.       14 травня 2020 року ОСОБА_1 направила до відповідача лист-претензію з пропозицією вчинити дії в порядку досудового врегулювання по відновленню її порушених прав, а також відшкодувати за рахунок держави спричинені їй матеріальні збитки, про які зазначено в її зверненні. Проте відповідач не прийняв відповідного рішення про відшкодування завданої шкоди та не надав відповідь на лист-претензію в порядку досудового врегулювання.
6.       Отже, на думку позивачки, відповідач не виконав вимог статті 19 Закону № 393/96-ВР, а саме: не забезпечив поновлення порушених прав, оскільки реально прийнятих у зв`язку із заявою чи скаргою рішень не має; не повідомив про результати перевірки заяви та суть прийнятого рішення; не вжив заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, оскільки їх було завдано в результаті порушення прав та законних інтересів; не вирішив питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення; безпідставно передав розгляд звернення іншим органам, які за делегованими їм повноваженнями мали забезпечувати дотримання чинного законодавства.
7.       На переконання ОСОБА_1 , саме через невиконання суб`єктами владних повноважень та їх посадовими особами делегованих повноважень і функцій, створенням і призначенням на посади яких опікується Президент України, позивачці завдано чималих збитків і клопоту, обрахованих у сумі 113 316 грн. Президент не сприяв створенню відповідних механізмів контролю та забезпечення відповідних прав, не створив умови нетерпимого ставлення до будь-яких випадків їх порушення.
8.       Крім того, позивачка зазначила, що, керуючись принципами розумності та справедливості, сталою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким застосовується відшкодування справедливої сатисфакції за порушення гарантованих прав, розмір спричиненої їй моральної шкоди оцінює в 150 000 грн і вважає це компенсацією за перенесені нею душевні страждання впродовж тривалого часу.
Короткий зміст рішення суду попередньої інстанції
9.       Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 01 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху з підстав її невідповідності вимогам статті 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та запропонував позивачці усунути вказані в цій ухвалі недоліки позовної заяви.
10.  Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 26 жовтня 2020 року: визнав неповажними причини пропуску  ОСОБА_1 строку на звернення до суду з адміністративним позовом до Президента України в частині визнання протиправними дій через неналежний розгляд звернення від 22 жовтня 2019 року; позовну заяву ОСОБА_1 повернув позивачці з усіма доданими до неї документами; роз`яснив, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, установленому законом.
11.  Судове рішення мотивовано тим, що: позивачка не довела поважності підстав пропуску строку на звернення до адміністративного суду з позовом про визнання протиправними дій відповідача через неналежний розгляд її звернення від 22 жовтня 2019 року, що виключає можливість поновлення такого строку; позивачці необхідно було подати нову позовну заяву, оскільки розрахунки є частиною обґрунтування позовних вимог щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, а тому надіслані  ОСОБА_1 пояснення не приймаються Верховним Судом як належне виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху; заявниця не надала належних і допустимих доказів на підтвердження викладених обставин стосовно завданої їй моральної шкоди, співрозмірності заявленої суми компенсації заявленій моральній шкоді, що унеможливлює перевірку достовірності зазначених фактів; позивачка не уточнила позовні вимоги відповідно до наведених обґрунтувань адміністративного позову, у яких вона не погоджується з бездіяльністю Президента України щодо нерозгляду її звернень, натомість у прохальній частині позовної заяви просить визнати протиправними дії відповідача.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог 
12.  Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначила, що не погоджується з висновками суду щодо невчинення нею дій на виконання ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року, оскільки всі зауваження, зазначені в цій ухвалі, були виправлені.
13.  На думку скаржниці, нею було дотримано вимоги статей 160, 161 КАС України.
14.  Скаржниця, посилаючись на пункт 2 частини четвертої статті 122 КАС України, зазначає про те, що шестимісячний строк звернення до суду не закінчився, оскільки лист-претензія, тобто скарга, була надіслана відповідачу 15 травня 2020 року, що є досудовим порядком вирішення спору.
15.  У зв`язку з викладеним  ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, визнавши дотриманим строк звернення до суду з адміністративним позовом, та прийняти позов до розгляду. 
Позиція інших учасників справи
16.  На час розгляду справи відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надіслав.
Рух апеляційної скарги
17.  Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 16 листопада 2020 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 ,а ухвалою від 09 грудня 2020 року призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників на підставі пункту 1 частини першої та частини третьої статті 311 КАС України, а саме з огляду на те, що у справі відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, а також ураховуючи те, що характер спірних правовідносин не вимагає участі сторін.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
18.  Відповідно до частин першої, другої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд у такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
19.  З матеріалів справи вбачається, що Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 01 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху з наданням десятиденного строку для усунення недоліків позовної заяви.
20.  У вказаній ухвалі суд, зокрема, зазначив, що позивачка: не подала заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду в частині оскарження дій суб`єкта владних повноважень щодо розгляду звернення від 22 жовтня 2019 року; не зазначила обґрунтувань щодо співрозмірності заявленої суми компенсації заподіяній моральній шкоді; не навела обґрунтованого розрахунку суми матеріальної шкоди із зазначенням того, які саме дії відповідача, про які йде мова у позовній заяві, вплинули на її майнові права та інтереси.
21.  Суд першої інстанції запропонував позивачці на усунення вказаних недоліків подати до Верховного Суду, зокрема, заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду в частині оскарження дій суб`єкта владних повноважень щодо розгляду звернення від 22 жовтня 2019 року з обґрунтуванням поважності причин пропуску строку, а також уточнену позовну заяву з наведенням обґрунтованого розрахунку суми матеріальної та моральної шкоди, заявлених до стягнення.
22.  На усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції пояснення, у яких, зокрема, зазначила, що відлік шестимісячного строку звернення до суду має здійснюватися з 14 травня 2020 року, тобто з дня направлення до Офісу Президента України листа-претензії щодо невиконання вимог статті 19 Закону № 393/96-ВР, оскільки це була скарга в порядку досудового вирішення спору. 
23.  Аналізуючи пояснення ОСОБА_1 , надані на усунення недоліків позовної заяви, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.
24.  Відповідно до пунктів 3 та 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу, та чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
25.  Згідно із частинами першою та другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
26.  На підставі частин першої та другої статті 123 цього Кодексу у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
27.  Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.
28.  ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
29.  У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).
30.  Таким чином, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
31.  Оцінюючи обставини звернення  ОСОБА_1 з позовом до суду з урахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ, а також положень частини другої статті 122 КАС України, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, який не ставить під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідує легітимну мету щодо поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
32.  Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
33.  Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з позовом, зокрема, про визнання протиправними дії відповідача щодо неналежного розгляду звернення від 22 жовтня 2019 року.
34.  Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон № 393/96-ВР. 
35.  Частиною першою статті 20 Закону № 393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
36.  Ураховуючи наведене, право ОСОБА_1 звернутися до суду в цій частині позовних вимог виникло в неї після закінчення встановленого Законом № 393/96-ВР строку розгляду звернення від 22 жовтня 2019 року, тобто після закінчення сорока п`яти днів, і саме від цієї дати відраховується шестимісячний строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів позивачки, який закінчився в червні 2020 року.
37.  Проте ОСОБА_1 звернулася до суду із цими позовними вимогами у вересні 2020 року, тобто із значним пропуском строку звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів.
38.  Як у своїх поясненнях на ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року про залишення позовної заяви без руху, так і в апеляційній скарзі на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року про повернення позовної заявиОСОБА_1 , посилаючись на пункт 2 частини четвертої статті 122 КАС України, зазначала, що шестимісячний строк звернення до суду не закінчився, оскільки лист-претензія, тобто скарга, була надіслана відповідачу в травні 2020 року, що є досудовим порядком вирішення спору.
39.  Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
40.  Отже, позивачка вважає, що подання листа-претензії до Офісу Президента України щодо невиконання відповідачем вимог статті 19 Закону № 393/96-ВР є досудовим порядком вирішення спору.
41.  Водночас Законом № 393/96-ВР не визначена обов`язковість та не передбачена можливість подання листа-претензії до суб`єкта владних повноважень щодо невиконання ним вимог цього Закону як досудового порядку вирішення спору. 
42.  З огляду на викладене лист-претензія ОСОБА_1 від 14 травня 2020 року не є скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень у розумінні досудового порядку вирішення спору, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин частини четвертої статті 122 КАС України.
43.  Ураховуючи наведене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо визнання неповажними причин пропуску позивачкою строку звернення до суду з адміністративним позовом до відповідача в частині визнання протиправними його дій (бездіяльності) через неналежний розгляд її звернення від 22 жовтня 2019 року, відтак правильним є рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду про повернення позовної заяви ОСОБА_1 в цій частині.
44.  Повертаючи позовну заяву  ОСОБА_1 в частині її вимог про зобов`язання відповідача вчинити дії з відшкодування за рахунок держави 113 316 грн завданої позивачці шкоди протиправними діями та бездіяльністю суб`єктів владних повноважень та їх посадових осіб при виконанні ними делегованих повноважень та 150 000 грн моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що: надіслані позивачкою пояснення не приймаються Верховним Судом як належне виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, оскільки  ОСОБА_1 необхідно було подати нову позовну заяву у зв`язку з тим, що розрахунки є частиною обґрунтування позовних вимог щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди; позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження викладених обставин стосовно завданої їй моральної шкоди.
45.  Велика Палата Верховного Суду вважає передчасними ці висновки суду першої інстанції з огляду на таке.
46.  На підставі пункту 3 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються ціна позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
47.  Як убачається з матеріалів провадження, на виконання ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року про залишення позовної заяви без руху в цій частині, ОСОБА_1 надіслала пояснення, у якому зазначила ціну позову та вказала, що матеріальні збитки обчислені у загальній сумі 113 316 грн, яка складається з трьох розрахунків і даних про індекси девальвації гривні, курси валют, примірних розцінок на послуги із сайту Акціонерного товариства «Чернігівгаз», на підставі яких вони обчислені. ОСОБА_1 також указала, що розрахунок суми до стягнення додано до позовної заяви (додаток № 13). Щодо суми моральної шкоди позивачка зазначила, що при її обчисленні керується практикою ЄСПЛ, яким застосовується відшкодування справедливої сатисфакції за тривале порушення гарантованих прав у сумі від 3 000 євро, та додала, що вважає це компенсацією за перенесені нею душевні страждання і завданий клопіт зміною звичного життєвого ладу впродовж тривалого часу, а саме від 6 до 15 років.
48.  Отже, позивачка уточнила ціну позову та вказала, що при поданні позовної заяви вона надавала розрахунок суми до стягнення у додатку № 13, який долучила до своїх пояснень. 
49.  З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про дотримання ОСОБА_1 в цій частині вимог пункту 3 частини п`ятої статті 160 КАС України при поданні позовної заяви, відтак немає необхідності для подання нової позовної заяви, про що зазначив суд першої інстанції.
50.  Висновки суду першої інстанції про те, що позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження викладених обставин стосовно завданої їй моральної шкоди, не можуть бути підставами для повернення позовної заяви ОСОБА_1 в цій частині, оскільки позивачка пояснила своє бачення обрахунку моральної шкоди, пов`язаного з практикою ЄСПЛ щодо застосування відшкодування справедливої сатисфакції за тривале порушення гарантованих прав.
51.  Велика Палата Верховного Суду враховує, що вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії з відшкодування матеріальної та моральної шкоди є похідними від основних позовних вимог.
52.  Водночас Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, повертаючи позовну заяву  ОСОБА_1 з усіма доданими до неї документами, не звернув увагу та не надав оцінки вимозі позивачки про визнання протиправними дій Президента України щодо нерозгляду листа-претензії від 14 травня 2020 року.
53.  Указаній вимозі ОСОБА_1 також не надано оцінки Верховним Судом у складі судді Касаційного адміністративного суду при залишенні ухвалою від 01 жовтня 2020 року її позовної заяви без руху.
54.  Висновки суду першої інстанції про те, що позивачка не уточнила позовні вимоги відповідно до наведених обґрунтувань адміністративного позову, у яких вона не погоджується з бездіяльністю Президента України щодо нерозгляду її звернень, натомість у прохальній частині позовної заяви просить визнати протиправними дії відповідача, є помилковими з огляду на те, що вимоги про визнання протиправними дій відповідача через нерозглянутий лист-претензію від 14 травня 2020 року розуміються як визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нерозгляду вказаного листа-претензії.
55.  Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне скасувати ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року про повернення позовної заяви в частині позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо нерозгляду листа-претензії ОСОБА_1 від 14 травня 2020 року, незабезпечення гарантованих Конституцією України прав на відшкодування завданої шкоди за рахунок держави, відновлення порушених прав, а також зобов`язання відповідача вчинити дії з відшкодування за рахунок держави 113 316 грн завданої позивачці протиправними діями та бездіяльністю суб`єктів владних повноважень та їх посадових осіб шкоди при виконанні ними делегованих повноважень та 150 000 грн моральної шкоди, а справу в цій частині направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
56.  Відповідно до частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
57.  Оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для вирішення питання, висновки суду у відповідній частині не відповідають обставинам справи і, крім того, суд ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права, то оскаржувана ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року підлягає скасуванню частково, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду позовних вимог ОСОБА_1 у відповідній частині.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 320, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Скасувати ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року про повернення позовної заяви в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Президента України щодо нерозгляду листа-претензії від 14 травня 2020 року, незабезпечення гарантованих Конституцією України прав на відшкодування завданої шкоди за рахунок держави, відновлення порушених прав, а також зобов`язання Президента України вчинити дії з відшкодування за рахунок держави 113 316 грн завданої ОСОБА_1 шкоди протиправними діями та бездіяльністю суб`єктів владних повноважень та їх посадових осіб при виконанні ними делегованих повноважень та 150 000 грн моральної шкоди, а справу в цій частинінаправити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
3. В іншій частині ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                             О. С. Золотніков
Судді:                                   Т. О. Анцупова                                                     Л. М. Лобойко
                                               В. В. Британчук                                                  О. Б. Прокопенко
                                               Ю. Л. Власов                                                      Л. І. Рогач
                                               І. В. Григор`єва                                                  О. М. Ситнік
                                              М. І. Гриців                                                         В. М. Сімоненко
                                              Д. А. Гудима                                                       І. В. Ткач
                                              Ж. М. Єленіна                                                     С. П. Штелик
                                               В. С. Князєв