ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року	Львів	Справа № 161/8022/15-а пров. № СК-857/2078/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання                Марцинковської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2018 року (прийняте у відкритому судовому засіданні у м. Луцьку суддею Крупінською С.С.) в адміністративній справі № 161/8022/15-а за позовом ОСОБА_1 до Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

                                                    В С Т А Н О В И В :

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії пенсійного органу щодо утримання з його пенсії сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 липня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2015 року, в позові відмовлено.

У березні 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами в порядку пункту 1 частини першої статті 361 КАС України (в редакції, яка діяла з 15.12.2017).
Вимоги заяви обґрунтовував тим, що на підставі абзацу першого пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України з його пенсії утримувався податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, у зв`язку з чим він звертався до суду із позовом, проте у задволенні цього позову було відмовлено. Разом з тим рішенням Конституційного Суду від 27.02.2018 № 1-р/2018 у справі № 1-6-2018 відповідні правові норми визнано неконституційними, що є підставою для перегляду рішення суду виключними обставинами.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2018 р. у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами відмовлено.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто скаржнику відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.

Постановою Верховного Суду від 14 січня 2021 року ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2019 року скасовано та направлено справу на продовження розгляду до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Як видно з апеляційної скарги, її вимоги обгрунтовано тим, що за час дії закону, визнаного надалі неконституційним, податок на доходи фізичних осіб та військовий збір утримувалися з суми його пенсії протиправно та без будь-яких законних на це підстав. Зазначає, що суд в своїй ухвалі зосередився на набранні чинності рішенням Конституційного Суду від 27.02.2018 № 1-р/2018 у справі № 1-6-2018, проте не звернув свою увагу на те, що це має значення тільки для відліку місячного строку подачі заяви про перегляд судового рішення. Також вказав на те, що суд не застосував норми Конституції України, на котрі він покликався у позовній заяві та заяві про перегляд судового рішення за виключними обставинами, як норми прямої дії, та неправильно витлумачив статтю 152 Конституції України, статтю 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» щодо застосування рішення Конституційного Суду України для перегляду судового рішення за виключними обставинами і при цьому не застосував також норми статтей 361 - 369 КАС України, котрі мав би застосувати та інші процесуальні порушення при прийнятті оскаржуваної ухвали.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не здійснювалося. 
Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є безпідставна і не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд рішення, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Конституційного Суду від 27.02.2018 № 1-р/2018 не може бути застосоване до цих правовідносин, оскільки на час утримання податків та зборів з пенсії позивача, а саме в період лютий, березень 2015 року положення абзацу першого підпункту 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України були чинними та втратили чинність лише з 27.02.2018.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м.Луцьку Волинської області з 04.12.2002 та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України “Про прокуратуру”.
Відповідно до довідки управлінні Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області № 3088 від 23.03.2015 за період з лютий, березень 2015 року пенсійним органом з пенсії позивача було утримано і перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб в сумі 1352,70 грн та військовий збір в сумі 135,28 грн (а. с. 8).
27.02.2018 Конституційний Суд України ухвалив рішення № 1-р/2018, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України, якими передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

На думку позивача, визнання неконституційними змін, внесених до Податкового кодексу України Законом України “Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні” і втратою ними чинності з мотивів ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27.02.2018 свідчить про незаконне утримання коштів з його пенсії за період лютий, березень 2015 року.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що частиною другою статті 152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Аналогічна норма є в Законі України “Про Конституційний Суд України” від 13 липня 2017 року № 2136-VIII (далі - Закон № 2136-VIII), стаття 91 якого передбачає, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Крім того, згідно із частиною першою статті 97 Закону № 2136-VIII суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Проте додаткове визначення (чи не визначення) у рішеннях Конституційного Суду України порядку їх виконання, не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (абзац 6 пункту 4 Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-31/2000 про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2000, рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади.
Поняття прямої дії рішень Конституційного Суду у Законі не розкрито. Водночас у абзаці 2 пункту 2 рішення від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів, Конституційний Суд України зазначив, що принцип прямої дії у часі закону чи іншого нормативно-правового акту потрібно розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що рішення Конституційного Суду від 27.02.2018 № 1-р/2018 не має ретроспективної дії в часі і не може бути застосоване до правовідносин, які виникнули в період з лютого, березня 2015 року.

Таким чином, положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України були чинними в період з лютого, березня 2015 року та втратили чинність лише з 27.02.2018, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.07.2015 у справі № 161/8022/15-а задоволенню не підлягає.

Додатково суд враховує правові висновки Верховного Суду, наведені в постановах від 22.05.2018 (справа № 755/3939/15-а; К/9901/1250/18), від 24.10.2018 (справа № 552/1027/15-а; К/9901/1477/18), від 20.11.2018 (справа № 825/552/18; К/9901/53744/18), від 05.12.2018 (справа № 453/686/15-а; К/9901/6794/18), від 16.04.2019 (справа № 318/2132/14-а; 2а/318/97/2014) та від 16.05.2019 (справа № 336/5032/15-а; К/9901/5208/19). У вказаних рішеннях суд касаційної інстанції зазначив, що фактичне оподаткування пенсій припинено з 27.02.2018, тобто з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі № 1-6/2018. Отже, на час виникнення спірних правовідносин положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України були чинними та підлягали застосуванню.

Решта обставин та доводів апеляційної скарги, на переконання колегії суддів, не спростовують викладених вище висновків і на законність судового рішення не впливають.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   
Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2018 року в адміністративній справі № 161/8022/15-а – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин 	
Постанова складена у повному обсязі 26 лютого 2021 року.
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду