ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року 
м. Київ
справа № 520/1190/2020
адміністративне провадження № К/9901/19429/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06   квітня 2020 року (суддя Мельников Р.В.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2020 року (судді Калиновський В.А., Сіренко О.І., Кононенко З.О.) у справі № 520/1190/2020 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,  
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У січні 2020 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (далі – В/ч НОМЕР_1 , відповідач), у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:
- визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 26 травня 1995 року по 29 червня 2004 року;
- визнати протиправними дії В/ч НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , які полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами років, станом не на 01 січня 2019 року;
- зобов`язати В/ч НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), код ЄДРОПОУ НОМЕР_2 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за неотримане речове майно за період з 26 травня 1995 року по 01 серпня 2019 року, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2019 року, з урахуванням проведених виплат.
Позов обґрунтований тим, що при звільненні ОСОБА_1 з військової служби відповідач здійснив нарахування та виплату компенсації вартості неотриманого речового майна за цінами минулих років, протягом яких позивач проходив військову службу на офіцерських посадах та починаючи лише з 2004 року. Проте таке нарахування мало бути здійснено виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Адміністрацією Держприкордонслужби станом на 01 січня 2019 року. Крім того, з наданої відповідачем довідки-розрахунку від 01 серпня 2019 року № 137 та довідки закупівельних цін убачається, що відповідачем не було здійснено нарахування та виплату позивачеві грошової компенсації за період проходження ним військової служби за контрактом не на офіцерських посадах: з 26 травня 1995 року (початок військової служби за контрактом) по 29 червня 2004 року (присвоєння первинного офіцерського звання - лейтенант). Отже, на думку позивача, відповідачем при здійсненні нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно було порушено норми чинного законодавства.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду 06 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02   липня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Мотиви, з яких виходили суди попередніх інстанцій при прийнятті означених судових рішень, ґрунтуються на тому, що при визначенні суми, яка підлягає виплаті, слід ураховувати момент виникнення у військовослужбовця права на отримання відповідного речового майна та ціну на майно (в момент виникнення права) відповідно до розрахунку, що затверджений наказом Адміністрацією Держприкордонслужби від 11 лютого 2017 року № 33. Указані вимоги дотримані відповідачем при здійсненні розрахунку суми для виплати позивачу відповідної компенсації замість належного до видачі речового майна, які відображені у довідці-розрахунку № 137 від 01 серпня 2019 року. Крім того суди зазначили, що матеріали справи не містять доказів того, що у період з 26 травня 1995 року по 29 червня 2004 року позивач належав до осіб, які відповідно до приписів пункту 2 Порядку № 178 мають право на виплату грошової компенсації, а наведені позивачем у позові доводи не підтверджені належними доказами. З огляду на це суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити у справі нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Аргументи скаржника полягають у тому, що у спірних правовідносинах суди першої та апеляційної інстанцій повинні були надати оцінку лише діям відповідача щодо незастосування цін станом на 1 січня поточного року, а не оцінювати правовідносини щодо критерій формування цін на речове майно. Крім того, суд першої інстанції помилково поклав на позивача обов`язок щодо доказування окремих обставин справи. 
Скаржник стверджує, що приписи Порядку № 178 визначають, що при нарахуванні компенсації за неотримане речове майно відповідач повинен застосовувати закупівельну ціну, розраховану станом на 1 січня поточного року, що фактично зроблено не було. Позивач зазначає, що пункт 3 Порядку № 178, на який посилається відповідач, дійсно стосується такої складової як момент з якого виплачується грошова компенсація (момент виникнення права на отримання предметів речового майна). Однак, цей пункт ніяким чином не змінює установлене пунктом 5 Порядку №   178 правило щодо застосування при розрахунку компенсації за неотримане речове майно закупівельної ціни станом на 1 січня поточного року. Позивач наголошує на неприпустимості для суб`єкта владних повноважень діяти не у спосіб, що визначений законодавством. 
Окрім зазначеного, скаржник вказує, що відповідачем не спростовується той факт, що ним не здійснено нарахування та виплату позивачеві грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 26 травня 1995 року по 29 червня 2004 року (період проходження військової служби на посадах військовослужбовців за контрактом сержантського та старшинського складу). Більше того, у розпорядженні відповідача наявна відповідна службова документація, яка підтверджує, що в указаний період ОСОБА_1 проходив військову службу на посадах, які відповідно до Порядку № 178 надавали право на отримання компенсації за неотримане речове майно. На вказані обставини позивач посилався в апеляційній скарзі, проте суд апеляційної інстанції не надав їм належної правової оцінки.
У касаційній скарзі позивач посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 815/5826/16. Також позивач указує, що подана ним касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у питанні виплати компенсації військовослужбовцям за неотримане протягом проходження військової служби речове майно.
Ухвалою від 27 серпня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
У відзиві на касаційну скаргу начальник Харківського прикордонного загону просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення– без змін, посилаючись на те, що у Постанові № 178 немає чіткого визначення цінової політики здійснення нарахування грошової компенсації за неотримане речове майно. Тому слід дійти висновку, що законодавець делегував такі повноваження кожній структурі відповідно для відпрацювання чіткого алгоритму виплати грошової компенсації, якими безпосередньо у Держприкордонслужбі є накази її Адміністрації від 11 лютого 2017 року № 33, від 06 січня 2018 року № 30 та від 30 січня 2019 року № 22. Судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено, що при визначенні суми, що підлягає до виплати важливо звернути увагу на ціну речового майна на момент виникнення права на його отримання. Таким чином виплата ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно здійснена у відповідності до загальних норм Постанови № 178 та наказу Адміністрації Держприкордонслужби від 11 лютого 2017 року № 33. При цьому начальник Харківського прикордонного загону зауважує, що грошова компенсація була нарахована та виплачена позивачу за весь час проходження ним військової служби з травня 1995 року по серпень 2019 року, крім періоду строкової військової служби. 
Ухвалою від 27 січня 2020 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 з 26 травня 1995 року по серпень 2019 року перебував на військовій службі в органах Держприкордонслужби. Останнє місце військової служби - Східне регіональне управління Держприкордонслужби (В/ч НОМЕР_4 ).
Наказом начальника Східного регіонального управління Держприкордонслужби від 27 червня 2019 року №359-ОС підполковника юстиції ОСОБА_1 (П-004297), старшого юрисконсульта сектору правового забезпечення звільнено з військової служби в запас за підпунктом «а» пункту 2 частини пятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), з правом носіння військової форми одягу.
Наказом начальника Східного регіонального управління Держприкордонслужби від 01 серпня 2019 року №429-ОС позивача виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення з 01 серпня 2019 року.
Під час проходження служби, позивач перебував на речовому забезпеченні у Харківському прикордонному загоні.
Відповідно до довідки-розрахунку від 01 серпня 2019 року № 137 на виплату грошової компенсації замість належного до видачі речового майна за період проходження служби підполковником юстиції ОСОБА_1 визначена сума 34   818,69 грн.
Наказом начальника Харківського прикордонного загону від 27 вересня 2019 року №444-ос наказано виплатити позивачу відповідну грошову компенсацію.
На виконання зазначеного наказу відповідачем здійснено виплату позивачу відповідної суми грошової компенсації. 
Із наданих відповідачем на запити ОСОБА_1 відповідей від 23 грудня 2019 року №705/М-27/15601, від 29 листопада 2019 року №705/14628/М-18 та доданих до них документів, останній дізнався, що нарахування та виплата компенсації вартості неотриманого речового майна здійснена відповідачем за цінами минулих років, протягом яких позивач проходив військову службу на офіцерських посадах, та починаючи лише з 2004 року.
Позивач, вважаючи, що відповідач повинен був здійснити нарахування та виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 26 травня 1995 року по 01 серпня 2019 року, виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Адміністрацією Держприкордонслужби станом на 1 січня 2019 року, звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Положеннями частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, Суд виходить з наступного.
В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою   статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року (далі - Закон № 2011-XII), було передбачено, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.
Відповідно до статті 2 Закону України від 17 лютого 2000 року № 1459-ІІІ "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів"   дію частини другої   статті 9 Закону               № 2011-XII зупинено у частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за неодержане речове майно.
Законом України від 03 листопада 2006 року № 328-V "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб"   статтю      9 Закону № 2011-ХІІ   викладено в новій редакції, а також цей   Закон   доповнено статтею 9-1 (у редакції, чинній до 1 січня 2008 року), якою було передбачено, зокрема, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.
При цьому положення частини другої   статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ   регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.
Пункт 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №   1444   (далі - Положення № 1444) передбачав, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно, виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.
Вищевказане Положення № 1444 втратило чинність 04 березня 2016 року.
За змістом статті 9-1 Закону № 2011-XII в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до наведеної норми Кабінет Міністрів України постановою від 16 березня 2016 року № 178 затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).
Пунктами 2, 3 Порядку № 178, визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі,   зокрема, й звільнення з військової служби.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
За приписами пункту 5 Порядку № 178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої   наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №      232   (далі -Інструкція № 232), встановлено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку № 178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
Відповідно до абзаців першого, третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого   Указом Президента від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби (далі - Положення №   1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Аналіз норм статті 9-1 Закону № 2011-XII, абзаців першого, третього пункту 242 Положення № 1153/2008, а також пунктів 2, 3 Порядку № 178, в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби свідчить, що позивач має право на грошову компенсацію замість неотриманого речового майна при звільненні з військової служби.
При цьому Верховний Суд зауважує, що механізм реалізації військовослужбовцями гарантованого їм частиною першою статті 9-1 Закону №2011-XII права Кабінетом Міністрів України був визначений лише з набранням чинності 22 березня 2016 року постанови від 16 березня 2016 року № 178.
Гарантоване статтею 9-1 Закону №2011-XII   право військовослужбовця на отримання речового майна або компенсації його вартості є майновим правом, яке підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Як зазначалося вище, згідно наказу начальника Харківського прикордонного загону від 27 вересня 2019 року №444-ос позивач отримав компенсацію за неотримане речове майно за період з 30 червня 2004 року по 01 серпня 2019 року включно, що не заперечується сторонами. Нарахування цієї компенсації проведено на підставі довідки-розрахунку № 137 від 01 серпня 2019 року, яка складена відповідачем за цінами минулих років на предмети речового майна.
Проте застосування закупівельних цін за минулі роки на речове майно при виплаті позивачу грошової компенсації замість належного до видачі речового майна є таким, що не відповідає вимогам пункту 5 Порядку №178, яким визначено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої станом на 1 січня поточного року.
Указаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 17 березня 2020 року у справі №815/5826/16, від 23   серпня 2019 року у справі №2040/7697/18 та від 14 листопада 2018 року у справі №809/1488/16.
Таким чином, відповідачем порушено право ОСОБА_1 на отримання грошової компенсації замість належного до видачі речового майна виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 1 січня року, в якому проведено виплату, а саме 2019 року.
При цьому, Верховний Суд уважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій про те, що при нарахуванні грошової компенсації за окремим видами речового майна необхідно обов`язково враховувати такі складові як момент виникнення права на отримання майна, норму належності, термін експлуатації, ціна на час набуття права, кількість предметів належних до видачі та термін який минув з останнього моменту отримання предмети речового майна, оскільки приписами Порядку № 178 не передбачено такого механізму розрахування суми грошової компенсації, натомість закріплено обов`язок повноважного органу нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористане речове майно виходячи із закупівельних цін, визначених на 1 січня поточного року.
Також колегія суддів уважає неправильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у спірних правовідносинах необхідно враховувати пункт 5 Постанови №178 з прив`язкою до пункту 3 цієї Постанови, адже вказані пункти несуть різне смислове навантаження. Зокрема, пункт 3 визначає, що військовослужбовці мають право на виплату грошової компенсації з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення. У той же час, пункт 5 регулює питання оформлення довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.
На підставі викладеного Суд констатує, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та, як наслідок, дійшли помилкового висновку про правомірність дій відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості цього майна за цінами минулих років, станом не на 01 січня 2019 року.
Крім того, оскільки в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17 березня 2020 року у справі №815/5826/16, то його аргументи про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду справи.
Одночасно з викладеним Суд ураховує, що вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності В/ч НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 26 травня 1995 року по 29 червня 2004 року, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з відсутності доказів, що у вказаний період позивач належав до осіб, які відповідно до приписів пункту 2 Порядку №178 мають право на виплату грошової компенсації.
Зазначеного висновку суди дійшли опираючись виключно на зазначені позивачем у позові обставини.
Між тим, у касаційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що у розпорядженні відповідача наявна відповідна службова документація, яка підтверджує, що в указаний період він проходив військову службу на посадах, які відповідно до Порядку № 178 надавали йому право на отримання компенсації за неотримане речове майно.
Про це позивач зазначав і в апеляційній скарзі, до якої долучив копію витягу зі свого послужного списку. 
Однак зазначеним доводам позивача та наданим доказам суд апеляційної інстанції оцінки не надав. Зокрема суд не встановив, чи перебував ОСОБА_1 на усіх видах забезпечення, у тому числі речовому, у період з 26 травня 1995 року по 29 червня 2004 року та чи дійсно в цей період проходив службу на посадах сержантського та старшинського складу, що надавали право на отримання грошової компенсації.
При цьому колегія суддів наголошує, що суд приймає рішення на підставі належних та допустимих доказів, а обов`язок довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача.
Відтак, питання щодо права ОСОБА_1 на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 26 травня 1995 року по 29 червня 2004 року підлягає більш ретельному дослідженню.
Верховний Суд відзначає, що критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначені в статті 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на приписи зазначеної норми процесуального закону, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.
Це означає, що судове рішення має міститись пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок.
Суд апеляційної інстанції викладеного не дотримався.
Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
Однак, викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
У той же час суд касаційної інстанції у силу положень статті 341 КАС України обмежений у праві встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
За змістом статті 353 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої   статті 328   цього Кодексу.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи вищезазначені висновки Суду та зважаючи на недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо повного і всебічного з`ясування всіх обставин справи та дослідження зібраних у справі доказів, Верховний Суд дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд.
Суду під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови, установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування, надати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам і постановити рішення відповідно до вимог статті 242  КАС України. 
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись 341, 345, 349, 353, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2020 року – скасувати.
3. Справу № 520/1190/2020 направити на новий судовий розгляд до Другого апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов Л.О. Єресько   А.Г. Загороднюк