П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021  року                                                                     м. Київ
                                                                                              Справа №758/8892/17
 
Резолютивна частина постанови оголошена 10 лютого 2021 року
Повний текст постанови складено 11 лютого 2021 року
            
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                                   судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Довгополої А.В.
 
учасники справи:          позивач                 ОСОБА_1 
                                        відповідачі           Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,                                             Товариство з обмеженою відповідальністю                                            «Кей-Колект» 
                                        треті особи           Служба у справах дітей Шевченківської районної                            в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2   

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Жигальською Юлією Юріївною, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого суддею Савицьким О.А. 04 листопада 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки, -
 
Справа №758/8892/17	 	 	
№ апеляційного провадження:22-ц/824/3364/2021	 	 	
Головуючий у суді першої інстанції:Савицький О.А.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.	 	
В С Т А Н О В И В:
         03 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект», у якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просила визнати недійсним договір іпотеки № 89814 від 09 липня 2008 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.І. зареєстрований у реєстрі за № 447; застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді припинення іпотеки, відомості про що внести до державних реєстрів у встановленому законом порядку; припинити чинність обтяжень та заборон, зареєстрованих відносно предмета іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 , відомості про що внести до державного реєстру у встановлений законом порядку.
            В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що у червні 2008 року до неї звернувся ОСОБА_2 , якого вона знала як учасника релігійної організації членом якої вона була, з пропозицією стати учасником фінансової організації метою якої є забезпечення фінансового зростання та благополуччя її членів. Для вступу в таку фінансову організацію позивачці не потрібно було платити вступних внесків або інших платежів, потрібно було лише надати певні гарантії по кредиту. Так, ОСОБА_2 було запропоновано в забезпечення по кредиту передати, квартиру АДРЕСА_1 , в якій вона проживала разом зі своїми двома дітьми. При цьому, останній, на час укладання іпотечного договору, запропонував малолітнього сина ОСОБА_3 зняти з реєстрації. А тому, позивачка вважає, що ОСОБА_2 обманним шляхом вмовив позивачку знятись з реєстрації її малолітнього сина. 23 червня 2008 року позивачка виконуючи вимоги ОСОБА_2 , подала заяву за № 134 до КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду ВП «Чоколівський» про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 .
            09 липня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 уклали договір про надання споживчого кредиту № 11369623000. У забезпечення виконання грошового зобов`язання за вищевказаним договором, 09 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступник якого є АТ «УкрСиббанк», та позивачкою був укладений договір іпотеки № 89814 про передачу банку в заставу (іпотеку) двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , і яка належить їй на праві власності. Втім, як виявилось пізніше, в період дії договору споживчого кредиту ОСОБА_2 умови договору не виконувались, а тому рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 21 січня 2011 року на користь банку було стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість за договором кредиту в розмірі 225 678,04 доларів США.
            13 лютого 2012 року АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу № 2 та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки. При цьому, оскільки ОСОБА_2 не виконував взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23 вересня 2013 року було стягнуто з позивачки на користь ТОВ «Кей-Колект» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 11369623000 від 09 липня 2008 року суму у розмірі 2 427 665, 21 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
            Таким чином, позивачка вважає, що договір іпотеки підлягає визнанню недійним на підставі ст.ст. 203, 215, 224 ЦК України, оскільки був укладений під впливом обману та без дозволу органів опіки та піклування, з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» а тому вона звернулась за захистом свої порушених прав до суду.
            Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справа дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки.
            Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача адвокатом Жигальською Ю.Ю. подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є безпідставним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на те, що обставини справи досліджені судом неповно, поверхово та упереджено, а висновки суду ґрунтуються на неналежних доказах. Вказані порушення привели до істотного порушення права позивача на справедливий суд, принципів об`єктивності, справедливості та неупередженості судочинства.
            В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат Жигальська Ю.Ю. підтримали доводи апеляційної скарги.
            Представник ТОВ «Кей-Колект», проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
            Відповідач АТ «УкрСиббанк», треті особи: Служба у справа дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за їх відсутності у відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
            Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
            Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
            Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення договору іпотеки сторони дотримались вимог цивільного законодавства, а доводи позивачки про визнання вказаного правочину недійсними, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, і колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
            Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 09 липня 2008 року, між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 11369623000 з ОСОБА_2 .
            З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором № 11369623000, 09 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 89814. Предметом договору іпотеки є двохкімнатна квартира загальною площею 56,60 кв. м., житловою площею 38,30 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є власністю ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою Київською державною нотаріальною конторою 19.12.2003 року, зареєстрованим за № 2-2035, та зареєстрованого в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації реєстрації права власності на нерухоме майно» 26.12.2003 року у реєстрову книгу № 128-176 зареєстрованим за № 7533.
            13 лютого 2012 року АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу № 2 та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, за якими право вимоги кредитної заборгованості банку до ОСОБА_2 за кредитним договором № 11369623000 від 09 липня 2008 року та до ОСОБА_1 за договором іпотеки № 89814 від 09 липня 2008 року, відступлені новому кредитору - ТОВ «Кей-Колект».
            Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23 вересня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 11369623000 від 09 липня 2008 року суму у розмірі 2 427 665, 21 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: двохкімнатну квартиру загальною площею 56,60 кв. м., житловою площею 38,30 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за ціною встановленою в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 20 січня 2014 року.
            Звертаючись до суду з позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення, зазначила, що укладала оспорюваних правочин під впливом обману ОСОБА_2 , оскільки останній скористався її юридичної необізнаністю та на той час бажанням стати учасником фінансової організації метою якої є забезпечення фінансового зростання та благополуччя її членів, вмовив позивачку укласти такий правочин, а тому вона не розуміла можливих наслідків вчинення цього правочину. Крім того, на момент укладення договору квартирою, яка була передана в іпотеку, мав право користування син позивачки - малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому договір іпотеки був вчинений без дозволу органу опіки та піклування, а як наслідок оспорюваний правочин є недійсним з підстав передбачених ст.ст. 203, 215, 224 ЦПК України. Також посилалася на те, що правочин вчинено з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку»,  а саме відсутність в іпотечному договорі однієї із вказаних у ч.1 ст.18 істотних умов. Зокрема вказує на те, що слідуючи до умов договору іпотеки, іпотекодавець не має права робити розпорядження відносно предмета іпотеки на випадок своєї смерті, а лише має право порушити питання про фактичну передачу третім особам предмета іпотеки перед іпотекодержателем, який в свою чергу має право погодити або відмовити у наданні дозволу на таку передачу, а саме право зробити письмове розпорядження іпотекодавця на випадок смерті договором не передбачено.
            Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
            Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
            Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
            Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 229 ЦК України)
            З роз`яснень, які викладені в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
            З огляду на вищевикладене, будь-який правочин може буди визнаний судом вчиненим під впливом обману лише в тому випадку, якщо інша сторона правочину мала реальний умисел на такі дії.
            Проте, в даному випадку посилання позивачки, що вона під впливом обману ОСОБА_2 вчинили оспорюваних правочин, не може враховуватися судом, оскільки нею не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення.
            Крім того, вказаний правочин не може бути, також визнаний вчиненим під впливом помилки, оскільки у відповідності роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» юридична необізнаність не є помилкою в розумінні статті 229 ЦК України, а тому оспорюваних правочин не може бути визнано недійсним з цих підстав.
            У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
            Згідно ч.1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.
            Відповідно до п.44 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 32 Цивільного кодексу України (надалі ЦК), статтею 177 Сімейного кодексу України (надалі СК) та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-Ш «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. У зв`язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.
            Відповідно до копії довідки форми № 3 КП Житлово - експлуатаційна контора «Покровська» №1375 від 27.06.2008 р., яка була надана під час укладання правочину, в квартирі АДРЕСА_1 , була зареєстрована та мешкала лише ОСОБА_5 (дочка ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2.
            З матеріалів справи судом встановлено, що на момент вчинення оспорюваного правочину син позивачки - малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , докази протилежного суду надано не було, крім того позивачка в судовому засіданні підтвердила, що її син в період укладення договору був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
            Отже на момент, укладання договору іпотеки неповнолітній син іпотекодавця права користування квартирою, що є предметом іпотеки, не мав, а тому згода органу опіки та піклування для укладання даного договору не вимагалася, а відтак, права неповнолітньої дитини при вчиненні оспорюваного правочину не були порушені.
            Згідно із статтею 18 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення договору), іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотеко держателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотеко держателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.
            Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення суми, на яку має бути застрахований предмет іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.
            Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов`язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов`язання.
            У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.
            Аналіз договору іпотеки № 89814 від 09 липня 2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , свідчить про те, що договір містить всі істотні умови договору іпотеки. Будь-яких застережень щодо неможливості іпотекодавцем робити розпорядження відносно предмета іпотеки на випадок своєї смерті, договір іпотеки не містить.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.
 
Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Жигальською Юлією Юріївною - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 04 листопада 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Суддя-доповідач:                                         А.М. Стрижеус
 
Судді:                                                            Л.Д. Поливач
 
                                                                       О.І. Шкоріна