УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 243/12156/18
провадження № 51-371ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Донецького апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, яку постановлено в межах кримінального провадження, за обвинуваченням 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Феодосія Автономної Республіки Крим, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу – за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2008 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186,  ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі — КК України) засуджено до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років 1 місяць з конфіскацією майна, яке є його власністю, звільненого 12 липня 2018 року по відбуттю строку покарання,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України.
Суть питання
За вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 травня 2020 року ОСОБА_4 засуджено до покарання: у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 121 КК України – на строк 7 років; за ч. 2 ст. 185 цього Кодексу – на строк 3 роки та у виді обмеження волі за ч. 1 ст. 357 КК України на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, з урахуванням ч. 1 ст. 72 КК України відповідно до двох років обмеження волі, ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 30 вересня 2018 року, побачивши як ОСОБА_5 знімає грошові кошти за допомогою банкомату, супроводжував його до будинку АДРЕСА_2 та реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, керуючись корисливим мотивом і метою, в період часу з 13 год 30 хв по 13 год 48 хв, викрав з зовнішньої кишені верхнього одягу ОСОБА_5 його банківську картку АТ «КБ Приватбанк» № НОМЕР_1 , яка відповідно до п. 1.27 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» й абзацу 2 ст. 1 Закону України «Про інформацію» є документом. 
Після того, як ОСОБА_4 викрав вищевказану картку, він, перебуваючи біля банкоматів АТ «КБ Приватбанк», які розташовані за адресами: Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Шевченка, 9 та пл. Соборна, 9, вводячи пін-код, який побачив у потерпілого, заволодів грошовими коштами з вказаної картки, чим спричинив ОСОБА_5 матеріальні збитки на суму 20 тис. 400 грн.
Крім того, 03 лютого 2019 року приблизно о 22 год 30 хв, знаходячись поблизу домоволодіння АДРЕСА_3 , у ході сварки між ОСОБА_4 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, та малознайомим йому ОСОБА_6 , на ґрунті раптово - виниклих неприязних відносин, з метою спричинення тілесних ушкоджень останньому, взяв до правої руки ніж, який був у нього при собі у внутрішньому кармані куртки та наніс ОСОБА_6 два удари в черевну порожнину, що призвело до заподіяння останньому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 10 грудня 2020 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду апеляційної інстанції прокурор звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи наведене, прокурор указує на те, що початок строку відбування покарання ОСОБА_4 має рахуватись з моменту ухвалення вироку, а не з моменту затримання, оскільки останній був затриманий 06 лютого 2019 року, в порядку ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), а тому період часу, починаючи з цієї дати є строком попереднього ув`язнення та підлягає зарахуванню у строк покарання. Також прокурор зазначає, що суд неправильно застосував вимоги ч. 1 ст. 72 КК України під час призначення покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим. 
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про доведеність винуватості засудженого  ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, відповідно до вимог ст. 433 КПК України Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
Так, прокурор вважає, що місцевим судом не правильно призначено покарання ОСОБА_4 , оскільки судом, усупереч положенням ч. 5 ст. 72 КК України, не зараховано попереднє ув`язнення засудженому у строк покарання та неправильно визначено початок строку відбування покарання ОСОБА_4 з моменту його затримання.
Однак, апеляційний суд відхилив ці доводи, посилаючись на те, що вирок суду першої інстанції містить відомості про конкретну дату початку строку відбування покарання, а саме з моменту затримання обвинуваченого в порядку ст. 208 КПК України на стадії досудового розслідування. Таким чином, строк попереднього ув`язнення фактично враховується при розрахунку строку відбування покарання. З такими висновком апеляційного суду погоджується й Верховний Суд.
Крім того, твердження прокурора про те, що суд визначаючи ОСОБА_4 остаточне покарання безпідставно послався на положення ч. 1 ст. 72 КК України само по собі не вказує на порушення судом загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, оскільки суд визначив засудженому остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим. При цьому прокурор у своїй касаційній скарзі не ставить питання щодо справедливості призначеного засудженому покарання.
З огляду на зазначене, Верховний Суд приходить до висновку, що твердження, наведені прокурором у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права або з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Донецького апеляційного суду від 10 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                               ОСОБА_3