Справа № 462/6706/19                                Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/2494/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 
Категорія: 8

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Крайник Н. П.
суддів: Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.
                при секретарі: Симець В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , законним представником якої є ОСОБА_5 , про визначення розміру частки у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та визначення порядку користування квартирою,-

в с т а н о в и в: 

       25.10.2019 року ОСОБА_1 , діючи в свої інтересах та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , а також позивач ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , законним представником якої є ОСОБА_5 про визначення розміру частки у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, та встановлення порядку користування квартирою. 
       Позовні вимоги обгрунтовували тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 05.06.2007 року № НОМЕР_1 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Зазначена квартира складається із трьох кімнат загальною житловою площею 40,1 кв.м., кухні площею 9,0 кв.м. та інших приміщень, що підтверджується технічним паспортом на квартиру. Оскільки частки у спільній сумісній власності - квартиру, як позивачів так і відповідачів становлять по 1/6, з метою врегулювання відносин і захисту прав кожного співвласника квартири на розпорядження своїм майном просили визначити частки співвласників у нерухомому майні, а саме квартирі АДРЕСА_1 , по 1/6 ідеальній частці. Крім того, оскільки відповідачі не бажають добровільно визначити порядок користування спірною квартирою, просили встановити наступний порядок користування вказаною квартирою: кімнату за №2 площею 13,7 кв.м та комірку за №4 площею 1,7 кв.м залишити у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; кімнату №3 площею 15,0 кв.м. з виходом на лоджію за №10 площею 1,6 кв.м. залишити у користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; кімнату за №5 площею 11,4 кв.м. з виходом на лоджію за №11 площею 1,1 кв.м. та комірку за №9 площею 0,7 кв.м. залишити у користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; коридор за №1 площею 10,8 кв.м., вбиральню за №7 площею 1,5 кв.м., ванну кімнату за №8 площею 2,6 кв.м., кухню за №6 площею 9,0 кв.м. залишити у спільному користуванні усіх співвлвсників.
       Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. 
       Визначено, що частка ОСОБА_1  у належній на праві спільної сумісної власності квартирі  АДРЕСА_1 , становить 1/6 частки квартири.
       Визначено, що частка ОСОБА_3  у належній на праві спільної сумісної власності квартирі  АДРЕСА_1 , становить 1/6 частки квартири.
       Визначено, що частка ОСОБА_2  у належній на праві спільної сумісної власності квартирі  АДРЕСА_1 , становить 1/6 частки квартири.
       В решті позовних вимог відмовлено.
       Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування спірною квартирою АДРЕСА_1 , а саме – залишення у користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кімнати, яка позначена на плані технічного паспорта на квартиру під № НОМЕР_2 площею 15,0 кв.м з виходом на лоджію за № 10 площею 1,6 кв.м. оскаржила ОСОБА_1 в інтересах  ОСОБА_2  та   ОСОБА_3 . 
       Вважають оскаржуване рішення суду необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
       Зазначають, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування квартирою, суд першої інстанції зіслався на постанову виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів і президії Львівської обласної ради профспілок від 07.01.1985 року № 24 «Про порядок обліку і надання житлової площі у Львівській області» (зі змінами затвердженими Постановою Львівської обласної державної адміністрації від 13.03.2017 року № 1, об`єднання ради профспілок від 13.03.2017 року № ВК-35), якою визначено, що норма жилої площі в місті Львові для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов у м.Львові становить 7,5 кв.м та менше на кожного члена сім`ї, та виходив з того, що задоволення позовних вимог про визначення порядку користування квартирою призведе до визнання відповідачів такими, що потребують поліпшення житлових умов. Проте, суд повністю проігнорував права позивачів, як співвласників квартири на користування нею, а також не врахував при цьому, що вони також потребують покращення житлових умов і не мають де проживати. Поза увагою суду залишилося також і те, що чинним законодавством не заборонено визначення порядку користування житлом між його співвласниками, навіть, якщо при цьому порушуються норми житлової площі на кожного зі співвласників. Тим більше, що наведені норми житлової площі були встановлені Львівською обласною радою для інших цілей, а саме - для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, та надання їй державою, у зв`язку із цим, житла. Тому зазначені норми житлової площі не мають юридичного значення при визначенні порядку користування житлом між його співвласниками, жодним нормативно-правовим актом така залежність не передбачена.
       Крім того, посилання суду на наявність між сторонами неприязних відносин не може бути підставою для відмови у визначенні порядку користування житлом. Навпаки, такий порядок встановлюється судом якраз тоді, коли сторони не змогли досягти згоди про це добровільно, тобто коли існує спір щодо користування житлом.
       Вирішуючи спір по суті, суд безпідставно застосовував до даних правовідносин положення ст.ст. 47, 48 Житлового кодексу Української PCP, які передбачають безоплатну передачу державою громадянам у приватну власність чи користування житла, а не про визначення порядку користування житлом між його співвласниками.
       Вважають, що у разі задоволення позовної вимоги про залишення в користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кімнати, яка позначена на плані технічного паспорту під № З площею 15,0 кв.м з виходом на лоджію (№ НОМЕР_3 ) площею 1,6 кв.м, на вказаних осіб буде припадати житлова площа в розмірі, який буде більшим за мінімальний розмір житлової площі на одну особу по АДРЕСА_2 , що становить 7,5 кв.м, оскільки площа вказаної кімнати разом з лоджією становить 16,6 кв.м, та на кожного буде припадати по 8,3 кв.м. При такому визначенні порядку користування квартирою, у користуванні відповідачів залишаться дві інші кімнати площею 13,7 кв.м (№2) та 11,4 кв.м (№ 5), загальною площею 25,1 кв.м та відповідно, на кожного з відповідачів припадатиме по 8,36 кв.м, що також перевищує мінімально встановлений розмір жилої площі по м.Львову, та відповідачі не будуть вважатися такими, що потребують покращення житлових умов, відповідно права таких не будуть порушеними.
       Просять рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , зокрема в частині відмови у залишенні у користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кімнати, яка позначена на плані технічного паспорту під № З площею 15,0 кв.м з виходом на лоджію за № 10 площею 1,6 кв.м скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким в цій частині позов задоволити, у решті рішення суду залишити без змін.
       У засіданні суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 в інтересах  ОСОБА_2 , представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Сибаль О.Б. просили скаргу задоволити, рішення суду в оскаржуваній частині скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.
        ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та її представник - адвокат Мудрак Р.Б. проти скарги заперечили, просили у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів. 
       Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.
       Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
       Відповідно до положень ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Згідно положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
       Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
       Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 521/213/16-ц та у постанові від 14 лютого 2018 року у справі 370/1822/15, право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
       Отже, на підставі вищевикладеного можна дійти до висновку, що визначальним принципом права приватної власності у наведених правових актах та практиці Європейського суду з прав людини, Верховного Суду є загальновизнаний принцип непорушності права власності, який трактується, як право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб.
       У відповідності до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. 
       Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
       Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.
       При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
       Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
       Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.
       Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
       Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 05.06.2007 року № НОМЕР_1 , виданим на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 05.06.2007 року №434-Ж-3, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.07.2007 року №15293637.
       З копії технічної паспорта на квартиру (а.с.10) вбачається, що квартира складається: із трьох кімнат, загальною житловою площею 40,1 кв.м.; кухні площею 9,0 кв.м.; ванною кімнатою площею 2,6 кв.м.; вбиральнею площею 1,5 кв.м.; коридору площею 10,8 кв.м.; двох комірок площею 1,7 та 0,7 кв.м. Також квартира обладнана лоджіями площею 1,6 та 1,1 кв.м. Загальна площа квартири становить 69,1 кв.м.
       Встановлено, що на кожну із часток співвласників квартири АДРЕСА_1 припадає по 6,68 кв.м. (40,1 кв.м. /загальна житлова площа спірної квартири/ : 6).
       Матеріалами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_4 ( її мати) перебувають в неприязних стосунках, про що свідчать звернення ОСОБА_4 в поліцію із заявами про вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 125, 357 КК України
       Відмовляючи у задоволенні позову в частині визначення порядку користування спірною квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1  є трьохкімнатною,  має три ізольовані житлові кімнати, площею 13,7 кв.м, 15,0 кв.м та 11,4 кв.м, а тому такий порядок користування квартирою, який просять визначити позивачі, не відповідає їхнім часткам у праві власності на цю квартиру та призведе до суттєвого обмеження прав інших співвласників; визначення  порядку користування квартирою з врахуванням розміру часток  кожного із співвласника квартири, без обмежень прав інших співвласників, є неможливим; у запропонованому позивачами порядку користуванні квартирою, на кожного із співвласників в спірній картирі буде припадати житлова площа, що є меншою за норму житлової площі, встановленої на одну особу по м. Львову, що призведе до погіршення житлових умов сторін по справі та визнання їх такими, що потребують поліпшення житлових умов; виділення в користування  ОСОБА_1  та ОСОБА_4  кімнати №3 площею 15,0 кв.м з виходом на лоджію за №10 площею 1,6 кв.м є неможливим, враховуючи наявність між ними тривалих неприязних стосунків. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про порядок користування квартирою, суд також враховував вік і стать сторін спору та склад їх сімей.
       З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю.
       Крім того, суд першої інстанції правильно врахував висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 18.10.2018 року у справі № 756/9713/16-ц та від 19.02.2020 року у справі № 755/12779/17, відповідно до яких   визначення порядку користування квартирою не повинно призводити до погіршення житлових умов усіх осіб, що мешкають у квартирі.
       Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.
       До суду апеляційної інстанції  26.08.2020 року позивач   ОСОБА_1 подала заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме від своїх позовних вимог в частині визначення порядку користування спірною квартирою АДРЕСА_1 , у якій зазначила, що причина такої відмови - забезпечення синів ОСОБА_3 та ОСОБА_2   житловою площею в квартирі у розмірі, не нижчому за нормативно встановлений, а також з метою сприяння реалізації ними своїх прав на визначення порядку користування квартирою (а.с109).
       Ухвалою Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року прийнято відмову ОСОБА_1  від позову в частинівизначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 липня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1   визнано нечинним,провадження у справі в цій частині закрито.
       Однак, колегія суддів приходить до висновку, що відмова  ОСОБА_1 від частини позовних вимог в суді апеляційної інстанції не може вплинути на результат перегляду оскаржуваного рішення в апеляційному порядку та його законність, оскільки спір про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 судом першої інстанції було розглянуто в межах позовних вимог, з врахуванням вимог позивачки  ОСОБА_1 щодо користування квартирою, та наданих позивачами доказів. Проте, прийняття судом відмови ОСОБА_1 від позову в частині визначення порядку користування квартирою, не позбавляє її, з врахуванням зазначених у заяві про відмову від позову обставин, права на звернення до суду з новим позовом про визначення порядку користування квартирою в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 . 

       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

  п о с т а н о в и в:   

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  в інтересах  ОСОБА_2  та   ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий:         Крайник Н. П. 

Судді:                Шеремета Н. О.

                                                                                        Цяцяк Р. П.