ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року 
м. Київ

справа № 160/5321/20
адміністративне провадження № К/9901/26660/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М.
секретаря судового засідання - Кисличенко О.В.,
представника позивача - Діденко Ю.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 160/5321/20
за позовом Приватного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "АВК" м. Дніпро" до приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни про визнання протиправною та скасування постанови
за касаційною скаргою приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року, ухвалене суддею Лозицькою І.О. 
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Малиш Н.І., суддів Баранник Н.П., Щербака А.А.
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У травні 2020 року Приватне акціонерне товариство "Кондитерська фабрика "АВК" м. Дніпро" (далі - ПАТ "КФ "АВК" м. Дніпро", позивач) звернулося до суду з позовом до приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни (далі - приватний виконавець Бурхан-Крутоус Л.А., відповідач), у якому просило визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А. від 29 квітня 2020 року про стягнення з ПАТ «КФ «АВК» м. Дніпро» основної винагороди в сумі 134 375 695,22 грн.
2. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що, на думку позивача, оскаржувана постанова від 29 квітня 2020 року ВП № 61949924 про стягнення з боржника основної винагороди є протиправною, оскільки винесена з порушенням вимог Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця. Позивач вважає, що обов`язковими умовами стягнення основної винагороди є фактичне виконання судового рішення та вжиття приватним виконавцем заходів примусового виконання рішень. Відтак, оскільки відповідачем не виконано рішення Господарського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року у справі № 905/2864/15 шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки/застави, то відсутні правові підстави для стягнення основної винагороди у вигляді відсотка від фактично стягнутої суми. Відповідно, розмір основної винагороди неправомірно визначений приватним виконавцем в оскаржуваній постанові в сумі 134375695,22 грн, а, отже, постанова є незаконною. Також, позивач звертає увагу, що у спірній постанові вказано про встановлення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від суми основного боргу, однак не вказано порядок стягнення основної винагороди, отже така постанова не відповідає вимогам статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».   
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року, позов задоволено.
4. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із здійсненного за результатами аналізу частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, викладеної у постанові Верхового Суду від 03 березня 2020 року у справі № 260/801/19 висновку про те, що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми, що зазначена у виконавчому документі. Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що належним порядком стягнення основної винагороди приватного виконавця при виконанні рішення про звернення стягнення на нерухомість, транспортні засоби, основні засоби, які є предметом договору застави шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження є її виплата пропорційно до фактично стягнутої суми від реалізації такого майна на прилюдних торгах. При цьому, суд встановив, що реалізація майна на прилюдних торгах не відбулася та, відповідно, й стягнення не було.
4.1. Також суд першої інстанції зазначив, що в порушення статі 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, в оскаржуваній постанові приватним виконавцем не було визначено порядку стягнення основної винагороди.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
5. 16 жовтня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А., у якій скаржник просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
6. В обґрунтування касаційної скарги зазначено, що оскаржувані судові рішення судами попередніх інстанцій ухвалені без з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, а висновки, викладені в цих судових рішеннях не відповідають встановленим обставинам справи. Крім того, на думку скаржника, судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, а суд апеляційної інстанції не взяв до уваги висновки, викладені у постановах Верховного Суду та не обґрунтував необхідності відступлення від таких висновків.
6.1. Зокрема, скаржник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій приписів частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції з 28 серпня 2018 року, згідно з якою розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, як було визначено цією нормою у редакції до 28 серпня 2018 року, а від суми, яка підлягає стягненню.
6.2. Зазначає, що суд попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваного судового рішення не врахував висновки щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 812/1413/17, від 28 квітня 2020 року у справі № 480/3452/19 та від 04 серпня 2020 року у справі № 200/13920/19-а.
6.3. Наголошує, що дана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки судами першої та апеляційної інстанції питання визначення розміру основної винагороди приватних виконавців розглядається без урахування висновків Верховного Суду у даній категорії справ. Вважає, що потребує врегулювання питання передчасності скасування постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди у відкритих виконавчих провадженнях за умови, коли стягнення з боржника та розподіл стягнутих коштів ще фактично не відбулися. 
7. 16 жовтня 2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Єресько Л.О., судді Загороднюк А.Г., Соколов В.М.
8. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
9. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 08 грудня 2020 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні відповідно до статті 340 КАС України.
Позиція інших учасників справи
10. 19 листопада 2020 року від ПАТ «КФ «АВК» м. Дніпро» надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому позивач посилається на необґрунтованість доводів касаційної скарги та просить закрити касаційне провадження у цій справі на підставі частини третьої статті 333, статті 339 КАС України.
10.1. Так, позивач зазначає, що предметом оскарження у цій справі є судові рішення з приводу оскарження постанови приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А. у порядку, який передбачено статтею 287 КАС України.
10.2. Звертає увагу, що Верховним Судом неодноразово, зокрема у постановах від 03 березня 2020 року у справі № 260/801/19 та від 28 жовтня 2020 року у справі №640/13697/19, розглядалося питання призначення та стягнення основної винагороди приватного виконавця та надавалася оцінка доводам, подібним до тих, які викладені у касаційній скарзі у цій справі. Зауважує, що судами попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваних судових рішень враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03 березня 2020 року у справі № 260/801/19.
10.3. Отже, на переконання відповідача, відсутні підстави вважати, що розгляд касаційної скарги відповідача має значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки Верховним Судом уже сформована усталена практика щодо визначення розміру основної винагороди, яка була застосована судами попередніх інстанцій у цій справі.
Установлені судами фактичні обставини справи
11. Приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л.А. 29 квітня 2020р. відкрито виконавче провадження (ВП № 61949924) за виконавчим документом (наказ Господарського суду Донецької області № 905/2864/15, виданий 04 березня 2019 року), відповідно до якого в рахунок погашення заборгованості ПАТ «КФ «АВК» м. Дніпро» перед публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-2577/2-1 від 28 вересня 2011 року у розмірі 1 372 467 511,28 грн, з яких заборгованість за кредитом в сумі 60600000,00 дол США, що в гривневому еквіваленті (за курсу НБУ за 1 долар США - 21,986687 грн) складає 1 332 393 232,20 грн, заборгованість по процентам у сумі 1 060 362,84 дол США, що в гривневому еквіваленті (по курсу НБУ за 1 дол США - 21,98667 грн) складає 747 607,42 дол США, що в гривневому еквіваленті (по курсу НБУ за 1 дол США - 21,9866787 грн) складає 16 437 410,34 грн, заборгованість по комісії сумі 315 230,37 грн, пеня за несплату комісії в сумі 7772,80 грн вирішено звернути стягнення на:
1) нерухомість, що є предметом іпотечного договору № 20-2589/3-1 від 28 вересня 2011 року, нотаріально посвідченого за реєстровим №1083 (з урахуванням змін від 03 вересня 2012 року), яка належить на праві власності Публічному акціонерному товариству Кондитерська Фабрика А.В.К. м. Дніпропетровськ (згідно з переліком):
- шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів іпотеки для їх подальшої реалізації за ціною - 97241408,00 грн без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи № 3 від 26 травня 2016 року, що складений Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз;
2) нерухомість, що є предметом іпотечного договору № 20-2623/3-1 від 28 вересня 2011 року, нотаріально посвідченого за реєстровим № 1103 (з урахуванням змін від 25 липня 2012 року, 03 вересня 2012 року), яка належить на праві власності ПАТ КФ А.В.К. м. Дніпропетровськ (згідно з переліком):
- шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів іпотеки для їх подальшої реалізації за ціною - 23484007,00 грн без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи № 3 від 26 травня 2016 року, що складений Донецьким НДІ судових експертиз;
3) транспортні засоби, які є предметом договору застави транспортних засобів № 20-2586/3-1 від 28 вересня 2011 року (з урахуванням змін від 25 липня 2012 року, 03 вересня 2012 року, 26 грудня 2013 року), які належать на праві власності ПАТ КФ А.В.К. м. Дніпропетровськ (згідно з переліком):
- шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів застави для їх подальшої реалізації за ціною - 987531,09 грн без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи № 4 від 26 травня 2016 року, що складений Донецьким НДІ інститутом судових експертиз;
4) основні засоби, які є предметом договору застави № 20-2582/3-1 від 28 вересня 2011 року (з урахуванням змін від 25 липня 2012 року, 03 вересня 2012 року, 26 грудня 2013 року), які належать на праві власності ПАТ КФ А.В.К. м. Дніпропетровськ (згідно з переліком):
- шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів застави для їх подальшої реалізації за ціною - 42041172,27 грн без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи № 5 від 30 вересня 2016 року, що складений Донецьким НДІ судових експертиз;
5) основні засоби, які є предметом договору застави № 20-0593/3-1 від 24 квітня 2015 року, які належать на праві власності ПАТ КФ А.В.К. м. Дніпропетровськ (згідно з переліком):
- шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів іпотеки для їх подальшої реалізації за ціною - 9446133,85 грн без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи № 5 від 30 вересня 2016 року, що складений Донецьким НДІ судових експертиз.
12. Пунктом 3 вказаної постанови визначено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 10 відсотків від суми основного боргу та з урахуванням частково стягнутої винагороди при виконанні постанови про стягнення з боржника основної винагороди, виведеної в окреме виконавче провадження АСВП № 60892369: 134375695,22 грн.
13. Крім того, 29 квітня 2020 року відповідачем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди ВП № 61949924, якою постановлено стягнути з боржника - ПАТ «КФ «АВК» м. Дніпро» основну винагороду у сумі 134375695,22 грн, яка є предметом розгляду у даній справі.
Нормативне регулювання
14. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
15. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
16. За змістом частини першої статті 3 Закон № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, серед іншого, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. 
17. Згідно з частинами першою, другою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону
18. Відповідно до статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403-VIII (далі - Закон № 1403-VIII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.
19. Згідно приписів частин першої - четвертої статті 31 Закону № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода, яка складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
20.Частина п`ята статті 31 Закону № 1403-VIII передбачає, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
21. Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закону № 1403-VIII).
22. Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону № 1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
23. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина частина третя статті 31 Закону № 1403-VIII).
24. Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 «Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця» (далі - Порядок № 643).
25. Відповідно до пункту 19 Порядку № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Позиція Верховного Суду 
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи і висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
26. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
27. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, виходить із такого. 
28. Спірним питанням у розглядуваній справі є правомірність винесення приватним виконавцем постанови про стягнення з ПАТ «КФ «АВК» м. Дніпро» (боржника) основної винагороди у розмірі 10 відсотків від суми основного боргу одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (ВП№61949924) за виконавчим документом (наказ Господарського суду Донецької області №905/2864/15, виданого 04 березня 2019 року).
29. Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій застосували висновок Верхового Суду викладений у постанові від 03 березня 2020 року у справі №260/801/19 та здійснений за результатами аналізу частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону №1403-VIII та пункту 19 Порядку № 643, відповідно до якого питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми, що зазначена у виконавчому документі. При цьому, суди попередніх інстанцій виходили з того, що реалізація майна на прилюдних торгах не відбулася та, відповідно, й стягнення не було.
30. Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
31. Судами попередніх інстанцій не враховано, що у справі № 260/801/19 предметом оскарження були постанови приватного виконавця про стягнення з боржника у виконавчому провадженні основної винагороди, винесені одночасно з постановою про повернення виконавчого документу. Тобто, у вказаній справі саме із обставиною відсутності фактичного стягнення заборгованості у примусовому порядку у межах виконавчого провадження, у якому виконавчий документ було повернуто стягувачу, Верховний Суд пов`язував протиправність постанов про стягнення основної винагороди.
32. Натомість, спірним питанням у розглядуваній справі є правомірність винесення приватним виконавцем постанови про стягнення з боржника основної винагороди одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
33. З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справах № 260/801/19 та №160/5321/20 не є подібними, а відтак правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від від 03 березня 2020 року у справі № 260/801/19 щодо застосування положень частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону №1403-VIII та пункту 19 Порядку № 643 не є релевантною до спірних правовідносин у справі №160/5321/20.
34. Аналізуючи положення частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», колегія суддів Верховного Суду доходить до висновку, що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Стягнення основної винагороди законодавцем пов`язується саме з початком примусового виконання. При цьому, за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів з примусового виконання виконавчого документу, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання виконавчого документу, та стягується з боржника у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум.
35. Враховуючи викладене, колегія суддів уважає помилковими доводи віповідача щодо застосування до спірних правовідносин частини другої статті 27 Закон № 1404-VIII, оскільки ця норма Закону не регулює питання визначення розміру основної винагороди приватного виконавця.Такий розмір визначено пунктом 19 Порядку №643.
36. У свою чергу судами попередніх інстанцій не взято до уваги той факт, що нормою частини сьомої статті 31 Закону № 1403-VIII передбачено право приватного виконавця виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди.
37. Для правильної оцінки правомірності постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, визначеної у вигляді відсотка, винесеної приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, судам необхідно встановити предмет виконавчого провадження (стягнення сум чи передача майна за виконавчим документом).
38. Враховуючи, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
39. При цьому, необхідно мати на увазі, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесену одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.
40. Так, частиною четвертою статті 31 Закону № 1403-VIII визначено, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом. При цьому, частиною п`ятою цієї ж статті установлено, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.
41. Той факт, що приватний виконавець не роз`яснив цього учасникам виконавчого провадження в оспорюваній постанові не відміняє встановленого законом механізму стягнення основної винагороди приватного виконавця в залежності від фактично стягнутих ним сум.
42. Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами попередніх інстанцій, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність їхніх висновків в цілому по суті спору. 
43. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
44. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
45. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.
46. Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що висновки судів першої та апеляційної інстанції про протиправність спірної постанови є передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 КАС України, а відтак оскаржувані судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 КАС України.
47. За правилами частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
48. З огляду на викладене, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
49. Вирішуючи клопотання позивача про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А. у зв`язку із тим, що суд касаційної інстанції не мав підстав для відкриття касаційного провадження, колегія суддів зазначає наступне.
50. Виключні підстави для закриття касаційного провадження наведені в частині першій статті 339 КАС України, якою визначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, зокрема, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
51. Згідно з ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року касаційне провадження у справі № 160/5321/20 було відкрито з метою перевірки доводів скаржника про те, що в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 812/1413/17, від 28 квітня 2020 року у справі № 480/3452/19 та від 04 серпня 2020 року у справі №200/13920/19-а у подібних правовідносинах.
52. Відповідно до пункту 1 частини четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
53. Разом з тим, колегія суддів зауважує, що касаційний перегляд оскаржуваних судових рішення здійсюється з урахуванням вимог статті 341 КАС України та пердбачає здійснення перевірку повноти з`ясування судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи встановлених, правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права.
54. Ураховуючи відсутність висновку Верховного Суду щодо питання визначення розміру основної винагороди приватного виконавця саме одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, колегія суддів уважала за необхідне перевірити доводи скаржника, які грунтувалися на  потребі врегулювання питання передчасності скасування постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди у відкритих виконавчих провадженнях за умови, коли стягнення з боржника та розподіл стягнутих коштів ще фактично не відбулися.
55. З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні клопотання ПАТ "Кондитерська фабрика "АВК" м. Дніпро" про закриття касаційного провадження належить відмовити.
56. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. У задоволенні клопотання Приватного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "АВК" м. Дніпро" про закриття касаційного провадження відмовити.
2. Касаційну скаргу Приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни задовольнити частково.
3. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року у справі №160/5321/20 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 26 січня 2021 року.

Судді	Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк  В.М. Соколов