Ухвала
Іменем України
 
18 лютого 2021року
 
м. Київ
 
справа № 204/8439/20
 
провадження № 61-2192ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,                 Коротенка Є. В.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського окружного адміністративного суду про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.
 
В обґрунтування позову зазначав, що Дніпропетровським окружним адміністративним судом порушено його гарантії права на звернення до суду задля захисту порушеного права, за матеріальним станом, а саме: суд звільнив на безпідставній основі посадових осіб державних органів влади від виконання своїх повноважень щодо відновлення та забезпечення права позивача щодо реалізації своїх особистих прав і законних інтересів при зверненні із скаргою про їх порушення, згідно з вимогами статті 1 Закону України «Про звернення громадян», та який обмежив його право на захист порушеного права та звільнив Кабінет Міністрів України від виконання своїх повноважень щодо забезпечення його конституційних прав.
 
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від                        14 грудня 2020 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року, у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмолено. 
 
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
 
У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга                       ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду                                  м. Дніпропетровська та постанову Дніпровського апеляційного суду від                      03 лютого 2021 року, в якій заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення.
 
В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуваними судовими рішеннями порушено принцип верховенства права, встановлений Конституцією України, та не надано правової оцінки щодо дій відповідача. Право на судовий захист належить до основних невідчужуваних прав і свобод людини та громадянина. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені.
 
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року необхідно відмовити з огляду на наступне.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвал, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Згідно з вимогами частини другої статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
 
Приписами частини першої статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Проте у випадках між позивачами та судами, які є у таких справах відповідачами, такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції. Такі спори не пов`язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом. В даному випадку судді відповідного суду виступають, як посадові особи, уповноважені на виконання функцій держави, а не як приватні особи, до яких можна звернутися з позовом.
 
Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду правосуддя».
 
Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2008 року (справа № 21-319во07).
 
Відповідно до інформаційного листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ N 6-182/0/4-12 від 13 лютого                   2012 року, пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від                        13 червня 2007 року N 8 «Про незалежність судової влади» визначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.
 
Такої позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
 
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 КАС України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.
 
Зазначені роз`яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
 
З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у відкритті провадження у справі.
 
Посилання ОСОБА_1 на порушення його гарантованого права на звернення до суду за захистом є необґрунтованими, оскільки право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним, про що неодноразово зазначав ЄСПЛ, зокрема у рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від16 грудня 1992 року.
 
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада                 2019 року по справі № 454/3208/16-ц викладено правову позицію з приводу того, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine), № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).
 
Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним                     ОСОБА_1 у апеляційний скарзі, які обґрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції, та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Оскаржувані судові рішення ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про роз`яснення порядку відшкодування моральної шкоди цивільними судами.
 
Керуючись частинами четвертою, п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
У Х В А Л И В :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду                                 м. Дніпропетровська та постанову Дніпровського апеляційного суду від                    03 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського окружного адміністративного суду про відшкодування моральної та матеріальної шкоди відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. С. Жданова	
 	А. Ю. Зайцев	
 	Є. В. Коротенко