УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/10325/19 Головуючий у 1-й інст. Анциборенко Н. М. 
Категорія 39    Доповідач Григорусь Н. Й. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Житомир
Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді  Григорусь Н.Й.,
суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №296/10325/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 23 листопада 2020 року, яке ухвалене суддею Анциборенко Н.М. у м. Житомирі (повний текст складено 23.11.2020),
встановив:
Позивач у жовтні 2019 року звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла у зв`язку з невиконанням вимог договору б/н, укладеного між сторонами 10 листопада 2010 року, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Оскільки належним чином зобов`язання відповідачем не виконувались, станом на 30 вересня 2019 року виникла заборгованість в розмірі 19 772,83 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 497,43 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 13 703,63 грн, заборгованості за пенею 4 154,02 грн, штрафу (фіксована частина) – 500 грн та штрафу (процентна складова – 917,75 грн), які позивач і просить стягнути з відповідача на свою користь.
Заочним рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 23 листопада 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором б/н від 10 листопада 2010 року в сумі 497,43 грн та 48,33 грн сплаченого банком судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати  та ухвалити нове судове рішення – яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі. Представник скаржника посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. На думку представника банку, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідачем було підписано Анкету-заяву при укладенні кредитного договору № б/н від 10 листопада 2010 року та довідку про умови кредитування, чим останній підтвердив свою згоду на те, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Підписавши вказану анкету-заяву, відповідач погодився, що повністю згоден із вказаними Умовами та Правилами, розуміє їх зміст та зобов`язується їх виконувати, зобов`язується самостійно знайомитися з усіма змінами Умов та Правил надання банківських послуг, тарифів на сайті банку. Тому позовна вимога щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками має бути задоволена. Проте, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, районний суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, чим порушив положення ст.ст.1046, 1048 ЦК України.
Крім того, представник зазначив про активне використання відповідачем кредитної картки, що підтверджується наданою випискою про рух коштів. 
У зв`язку з викладеним представник скаржника просив апеляційну скаргу задовольнити.
Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 листопада 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та   ОСОБА_1  укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку у Публічному акціонерному товаристві Комерційний Банк «ПриватБанк». Строк повернення кредитних коштів в анкеті-заяві не визначено (а.с. 10). 
У даній заяві зазначено, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
Матеріали справи містять копію довідки про умови кредитування з використання платіжної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» із встановленою базовою відсотковою ставкою 2,5 % на місяць, яка нараховується на залишок заборгованості із розрахунку 360 днів на рік, розмір щомісячних платежів у розмірі 7 % від заборгованості (але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості), термін внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним. Також, цією довідкою визначено розмір неустойки (штрафу та пені) за порушення виконання зобов`язання. Зокрема, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості – пеня (1) (базова процентна ставка по договору)/30-нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) 1% від заборгованості, але не менше 30 грн щомісячно 1 раз на місяць при простроченні по кредиту чи відсотках 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму більше 50 грн. Штраф при порушенні термінів платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше 30 днів визначено у розмірі 500 грн + 5% від суми заборгованості (а.с.20).
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 12-35).
Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» термін дії картки, виданої ОСОБА_1 10 листопада 2010 року встановлений до серпня 2014 року, в матеріалах справи відсутні відомості щодо перевипуску останньої (а.с. 96). Окрім того, з виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 01.01.1999 по 25.02.2020 вбачається, що користування кредитним лімітом мало місце у листопаді 2010 року, інших відомостей щодо користування кредитом виписка не містить (а.с. 74-84).
Разом з тим, згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 30 вересня 2019 року становить 19 772,83 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 497,43 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 13 703,63 грн, нарахованої комісії в сумі 4 154,02 грн та заборгованості по судовим штрафам в сумі 1 417,75 грн (а.с. 7-9). 
Задовольняючи частково вимоги банку в частині тіла кредиту та відмовляючи у задоволенні решти вимог, суд першої інстанції, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь банку процентів за користування кредитом, оскільки не знайшов підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.
Такий висновок суду першої інстанції колегія вважає правильним виходячи з наступного.
Відповідно до ст.ст.1054, 526 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
За правилами ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У ч. 1 ст. 638 ЦК України закріплена норма, згідно з якою договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
В постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Наявні в матеріалах справи витяги з Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку передбачають можливість нарахування відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів у разі порушення зобов`язань. Водночас, матеріали справи не містять доказів того, що саме ці Тарифи та Умови були надані відповідачу для ознайомлення та були погоджені ним при підписанні анкети-заяви.
Також Велика Палата Верховного Суду у вищезгаданій постанові від 3 липня 2019 року дійшла висновку про те, що в даному випадку неможливо застосовувати до вказаних правовідносин положення частини 1 ст. 364 ЦК України, оскільки Умови та правила, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ ПриватБанк з часу виникнення спірних правовідносин й до звернення позивача до суду з даним позовом, що не виключає можливості долучення кредитором до позовної заяви витягу з Тарифів та Умов у будь-яких редакціях, найбільш сприятливих для задоволення позову.
Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг та за відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір відсоткової ставки за користування кредитом, порядку нарахування пені і штрафів, надані банком витяги з Умов та Тарифів не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору.
Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг, враховуючи їх мінливий характер, не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки вони не підписані позичальником. Лише факт безпосереднього підписання позичальником Умов та правил може свідчити про прийняття ним запропонованих йому умов кредитування. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони дійшли згоди та обумовили у письмовому вигляді ціну договору, в тому числі й розмір відсотків, умови та порядок нарахування неустойки.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, у вищезазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, оскільки зазначені Умови та правила становлять значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для їх розуміння.
Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків у розмірі 13 703,63 грн, пені – 4 154,02 грн та штрафів (500 грн та 917,75 грн).
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначив, що при вирішенні цього спору суд безпідставно не застосував положення ст. 1048 ЦК України.
Так, відповідно до вказаної норми позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до правил ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У наданому банку розрахунку розмір заборгованості зі сплати відсотків здійснений відповідно до Тарифів та Умов й Правил надання банківських послуг, які не були підписані відповідачем. Розрахунок заборгованості зі сплати відсотків, враховуючи облікову ставку НБУ, позивачем не надано.
Враховуючи вищезазначене, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову слід залишити без змін.
Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.
Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. 
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 9 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 23 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                               Судді

Повний текст постанови складено 30.03.2021