ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

23 лютого 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/2148/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
          суддів:  Бишевської Н.А., Головко О.В.,     
          розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року (суддя Хилько Л.І.) у справі №340/2148/19 за позовом   ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії,- 

                                                    В С Т А Н О В И В:
     
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: 
- визнати неправомірними дії відповідача щодо не нарахування і невиплати суддівської винагороди, виходячи з розміру посадового окладу – 15 мінімальних заробітних плат, починаючи з 04.12.2018 р.;
- зобов`язати відповідача, на підставі рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 р. №11-р/2018, провести нарахування і виплату суддівської винагороди виходячи із розміру посадового окладу – 15 мінімальних заробітних плат, з урахуванням раніше виплачених сум, починаючи з 04.12.2018 р. по день винесення рішення суду;
- зобов`язати відповідача здійснювати такі нарахування та виплати в подальшому до зміни правового статусу позивача або зміни законодавства.      
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він є діючим суддею місцевого суду. Кваліфікаційне оцінювання, передбачене нормами Закону України “Про судоустрій і статус суддів” (у редакції Закону України “Про забезпечення права на справедливий суд” від 12.02.2015 №192-VIII) позивач до цього часу не пройшов. Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 р. №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України    (є неконституційним) положення частини третьої    статті 133 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” від 7 липня 2010    року № 2453-VI    у редакції    Закону України “Про забезпечення права на справедливий суд” від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, як наслідок, це положення Закону підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: “Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат”. Позивач вважав, що відповідно до зазначеного  Рішення Конституційного Суду України  кожен суддя, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, починаючи з 4 грудня 2018 року мав право на отримання суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Разом з тим відповідач за грудень 2018 р. та в подальшому за 
сім місяців 2019 р. нараховував та виплачував позивачу суддівську винагороду із застосуванням розміру посадового окладу у 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, керуючись  Законом України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Позивач вважав такі дії ТУ ДСА неправомірними, зазначаючи, що розмір винагороди судді визначається лише  Законом України "Про судоустрій і статус суддів"  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції фактично виходив з того, що, нараховуючи і виплачуючи позивачу суддівську винагороду у спірний період (з грудня 2018 року), виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня відповідного календарного року, ТУ ДСА діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  і законами України. При цьому, суд зауважив, що на час існування спірних правовідносин пункт 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII був чинним та неконституційними не визнавався, а тому відповідач правомірно керувався його положеннями. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нову постанову про задоволення позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається неможливість застосування до спірних правовідносин положень Закону № 1774-VIII, оскільки розмір суддівської винагороди може встановлюватися виключно законом про судоустрій. Звертає увагу на висновки, зроблені Конституційним Судом України у рішенні від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Судом встановлено, що Указом Президента України від 21 червня 2006 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області.
Позивач на час виникнення спірних правовідносин (04 грудня 2018 року) ще не пройшов кваліфікаційного оцінювання суддів відповідно до вимог  Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.
З розрахункових листів позивача за період грудень 2018 року - липень 2019 року слідує, що нарахування суддівської винагороди здійснювалося виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.
Не погоджуючись з таким розміром нарахування суддівської винагороди позивач звернувся до суду з даним позовом.
Згідно зі  статтею 130 Конституції України  держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Відповідно до частини першої, другої  статті 135 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»  (далі - Закон № 1402-VIII) визначено, що суддівська винагорода регулюється цим  Законом  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частина третя цієї ж статті встановлює базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Пунктом 22  Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII  (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього  пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-IX) було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто  Законом № 1402-VIII), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень  Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №№41-45, сторінка 529; 2015 рік, №№18-20, сторінка 132 із наступними змінами).
Пункт 23  Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII  передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень  Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №№41-45, сторінка 529; 2015 рік, №№18-20, сторінка 132 із наступними змінами).
Згідно з частиною першою  статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI  (в редакції  Закону «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом,  Законом України "Про Конституційний Суд України"  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
4 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв рішення №11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним), положення частини третьої  статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI  у редакції  Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII. Це положення належить застосовувати у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених  законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».
06 грудня 2016 року був прийнятий  Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII  (далі - Закон №1774-VIII),    що набрав чинності 1 січня 2017 року.
Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону  №1774-VIII  встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим  Законом  не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
Згідно з пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону  №1774-VIII  до приведення законодавчих актів у відповідність із цим  Законом  вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Предметом спору в даній справі є розрахунок суддівської винагороди після    набрання законної сили  рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018. На думку позивача, винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, а не виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, що застосований відповідачем.
Вказаним рішенням Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним) положення частини третьої  статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів»  (у редакції  Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII). Частина третя  статті 133 вказаного Закону, до визнання її неконституційною, встановлювала розмір посадового окладу судді місцевого суду - 10 мінімальних заробітних плат. Ця норма застосовувалася для визначення розміру посадового окладу тих суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, як це було передбачено положеннями пункту 23  Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII.
Визнаючи неконституційним положення частини третьої  статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року  Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного  закону  щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
У  рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 Конституційний Суд України  вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному  законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.
Натомість  Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII, який набрав чинності 1 січня 2017 року, змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто цим  Законом  запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.
Отже, з прийняттям  Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII  зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.
Суд зауважує, що  рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, на яке посилається позивач, не вирішувалось питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм  Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 520/11431/18, від 09 серпня 2019 року у справі №826/9404/17, від 18 березня 2020 року у справі № 826/5518/17.
Вказана правова позиція також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в рішенні від 11 березня 2020 року за результатами розгляду зразкової справи Пз/9901/17/19 (№200/9195/19-а), яка постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 листопада 2020 року залишена без змін.
Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанії відхиляє доводи позивача про те, що з набранням законної сили  рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018  винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, і погоджується з доводами відповідача про необхідність застосування у такому випадку як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -                                                        
                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року по справі №340/2148/19 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

           Повний текст постанови складено 23.02.2021р.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      О.В. Головко