ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" грудня 2020 р.                                                           Справа №926/1392/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді                              Орищин Г.В.
суддів                              Желік М.Б.
                              Скрипчук О.С.
секретар судового засідання Олійник Н.Б.
розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранссервіс-груп"
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 26.10.2020 (повний текст рішення складено 04.11.2020, суддя Тинок О.С.)
у справі № 926/1392/20 
за позовом Керівника Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі територіальної громади, інтереси якої представляє Чернівецька міська рада
до Управління культури Чернівецької міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранссервіс-груп" 
про визнання недійсними додаткових угод до договору про закупівлю газу та стягнення коштів до бюджету у сумі 272855,70 грн.

представники:
прокурор - Панькевич Р.В.,
від позивача - не з`явились,
від відповідача-1 - не з`явились,
від відповідача-2 - Макаров С.О. (адвокат),

23.06.2020 до Господарського суду Чернівецької області звернувся керівник Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі територіальної громади, інтереси якої представляє Чернівецька міська рада із позовом до Управління культури Чернівецької міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - ТзОВ) «Укртранссервіс-груп» про:
1) визнання недійсними додаткових угод до договору про закупівлю газу № 17-373 від 29.01.2018, укладеного між Управлінням культури Чернівецької міської ради і ТзОВ «Укртранссервіс-груп», а саме, додаткових угод № 1 від 09.02.2018, № 2 від 14.08.2018, № 3 від 18.09.2018, № 4 від 25.09.2018 та № 5 від 19.10.2018;
2) стягнення з ТзОВ «Укртранссервіс-груп» на користь Чернівецької міської ради в дохід міського бюджету міста Чернівці 272855,70 грн. сплачених коштів.
Підставою для звернення до суду із позовом у даній справі прокурор зазначив  бездіяльність Чернівецької міської ради, що полягала у невжитті нею заходів реагування, спрямованих на запобігання необґрунтованому, нераціональному використанню бюджетних коштів та стягнення коштів, що вже були необґрунтовано сплачені.
Сам же позов мотивований тим, що 29.01.2018 за результатами проведеної процедури закупівлі між відповідачами було укладено договір поставки природного газу № 17-373, відповідно до якого відповідач-2 зобов`язався поставити відповідачу-1 у 2018 році природний газ для потреб закладів культури міста Чернівців в загальному обсязі 130 тис. куб. м. за ціною 9469 грн. за 1000 куб.м. В подальшому відповідач-1 та відповідач-2 уклали п`ять додаткових угод до договору поставки природного газу, відповідно до яких збільшили ціну газу, зокрема, додатковою угодою №1 ціну було збільшено до 10410 грн. за 1 тис.куб.м, додатковою угодою № 2 - до 11280 грн., додатковою угодою № 3 - до 12405 грн., додатковою угодою № 4 - до 13640 грн., додатковою угодою № 5 - до 14910 грн. На думку прокурора, вищевказані додаткові угоди суперечать вимогам Закону України «Про публічні закупівлі», а тому підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 215 ЦК України, а надмірно сплачені кошти - поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 26.10.2020 позов у даній справі задоволено.
Вказане рішення обґрунтовано наступним:
1) спірні додаткові угоди до договору поставки природного газу є недійсними, оскільки були укладені відповідачами з порушенням вимог Закону України "Про публічні закупівлі". Так, при укладенні цих додаткових угод, сторонами не було належним чином обґрунтовано факт коливання ціни природного газу, який міг бути підставою для укладення відповідних додаткових угод, що є порушенням вимог п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі". Більше того, із прейскуранта на природний газ із ресурсів Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", що розміщений на веб-порталі вказаної компанії, вбачається, що:
-  спірна додаткова угода №1 була укладена між відповідачами в період зменшення ціни на газ, а не збільшення. Кожна наступна додаткова угода, при цьому, має фіксовану ціну за одиницю товару, що є похідною від попередніх, а тому зміна ціни встановлена наступними додатковими угодами перевищує 10% ціни за одиницю товару, що суперечить ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі";
- при укладенні договору поставки газу, відповідачем-2 були взяті зобов`язання постачати газове паливо відповідачу-1 за ціною 9469 грн. за 1000 куб.м., тобто, за ціною нижчою, ніж встановлена НАК «Нафтогаз України», що свідчить про умисне заниження ціни з метою отримання перемоги у відкритих торгах. При цьому, відповідач-2 взагалі не здійснював поставку газу за ціною, яка була запропонована ним під час відкритих торгів;
2) бюджетні кошти на загальну суму 272855,70 грн, які були сплачені відповідачем-1 на користь відповідача-2 на підставі недійсних додаткових угод, підлягають поверненню на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України та п.1 ч.3 ст. 1212 ЦК України. При цьому, з урахуванням вимог статей 3, 23 Бюджетного кодексу України, кошти, безпідставно отримані відповідачем-2 в результаті укладення додаткових угод, мають бути повернуті в дохід міського бюджету міста Чернівців.
Крім цього, в мотивувальній частині рішення суд визнав наявність підстав для звернення керівника Чернівецької місцевої прокуратури із позовом у даній справі в інтересах держави в особі територіальної громади, інтереси якої представляє Чернівецька міська рада. При цьому, суд покликався на бездіяльність Чернівецької міської ради, що виявилася у невжитті нею заходів реагування, спрямованих на запобігання необґрунтованому, нераціональному використанню бюджетних коштів та стягнення відповідних коштів, а також взяв до уваги факт повідомлення прокурором у встановленому законом порядку Чернівецької міської ради про звернення до суду з позовом у даній справі.

Не погодившись з даним рішенням, відповідач-2 оскаржив його в апеляційному порядку, з огляду на неповне з`ясування судом обставин справи, однобічної оцінки доказів та аргументів прокурора та ігнорування позиції відповідача, у зв`язку з чим просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити повністю.
У своїй апеляційній скарзі скаржник послався на наступне:
1) прокурором у даній справі не було належним чином обґрунтовано наявність підстав для здійснення ним представництва інтересів держави. При цьому, на думку скаржника, прокурор звернувшись із позовом у даній справі, фактично підмінив функцію контролюючого органу - Держаудитслужби, що суперечить ст. 131-1 Конституції України, ст. 53 ГПК України та Закону України «Про прокуратуру». Окрім цього, повідомлення про вжиття заходів, яке передбачено ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»,  прокурор надіслав Чернівецькій міській раді 17.06.2020 практично одночасно із зверненням з позовом у даній справі (22.06.2020), що свідчить про формальний підхід прокурора до виконання вимог закону. Також прокурор жодним чином не обґрунтував факту неналежного здійснення Чернівецькою міською радою будь-яких своїх повноважень;
2) п.2 ч.4 ст.36 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено виняток з загального правила, який надає сторонам договору, укладеного за результатами процедури закупівлі, права на зміну його істотних умов у певному випадку, а саме, у разі коливання ціни такого товару на ринку. Саме на підставі вказаної норм та висновків спеціально уповноважених органів - торгово-промислових палат, сторони в рамках основного договору уклали спірні додаткові угоди;
3) суд першої інстанції необґрунтовано зазначив у своєму рішенні, що довідки торгово-промислових палат не можуть бути підставою для зміни істотних умов договору, оскільки не містять інформації про коливання ціни на ринку. Натомість, на переконання скаржника, підставою для видачі таких довідок є, зокрема, ч.2 ст. 3 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»;
4) суд першої інстанції вказуючи, що ТзОВ «Укртранссервіс-груп» занизило ціну при укладені договору постачання природного газу, не звернув уваги на те, що усі учасники торгів запропонували замовнику майже однакові ціни (у межах 1-3%), з яких пропозиція ТзОВ «Укртранссервіс-груп» була найменшою. Вказане свідчить, що рівень цін на день укладення угоди був об`єктивним та обґрунтованим, що підтверджено у т.ч. довідкою ТПП;
5) суд, покликаючись у своєму рішенні на дані про ціни, що містяться на сайті НАК «Нафтогаз», не врахував того, що з 1 жовтня 2018 року постачання і продаж газу промисловим та комерційним підприємствам реалізовується через дочірню компанію «Нафтогаз трейдинг» (з можливою зміною ціни декілька разів на день відповідно до зміни ціни на європейському ринку та зміни курсу гривні), а також того, що НАК «Нафтогаз» є підприємством, що має власний видобуток газу та формує власну ціну, яка може значно відрізнятись від ціни газу інших добувних компаній та імпортерів;
6) вирішуючи дану справу, суд першої інстанції не врахував низки правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду.
Зокрема, у своїх постановах у справах №910/17258/17, №916/3156/17 та №910/17258/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення з порушенням вимог частини четвертої статті 36 цього Закону, а визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону, що свідчить про наявність підстав для відмови у позові у даній справі.
Крім того, у постановах Верховного Суду у справі № 912/894/18 та №629/4628/16-ц містяться висновки щодо правових підстав для стягнення коштів за недійсними правочинами. Зокрема, визнаючи недійсними спірні додаткові угоди та вказуючи на безпідставність перерахування коштів, судом не було належним чином досліджено, чи можливо при визнанні недійсними спірних угод стягувати відповідні кошти на підставі ст. 1212 ЦК України, яка застосовується у випадку відсутності спеціальної норми, якою у цьому випадку є ст. 216 ЦК України. Крім того, Верховним Судом було зазначено, що без належного дослідження і встановлення належного суб`єкта, який вповноважений звертатись з позовом і причин неможливості подання цього позову таким суб`єктом, підстав для стягнення з відповідача грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, за наявності спеціальної норми - ст. 37 Закону України «Про публічні закупівлі», а також чинного договору на закупівлю товарів, не можна прийняти законне і обґрунтоване рішення в силу ст. 236 ГПК України.

Виконувач обов`язків керівника Чернівецької місцевої прокуратури подав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Стосовно доводів скаржника зазначив наступне:
1) позов прокурора у даній справі поданий на підставі ст. 131-1 Конституції України, частин 3-5 ст. 53 ГПК України, ст. 23, 24 Закону України «Про прокуратуру». Чернівецькою місцевою прокуратурою, на виконання вимог вказаних норм, було скеровано лист до Чернівецької міської ради за № 107-3890-20 від 29.04.2020, в якому повідомлено про наявність порушень Закону України «Про публічні закупівлі» та необхідність вжиття заходів щодо визнання недійсними угод та повернення коштів. У відповідь на вказаний лист Чернівецька міська рада свою позицію щодо порушення інтересів держави не висловила, про наміри самостійно звернутися з позовом чи провести перевірку щодо виявлених прокуратурою фактів не заявила, водночас й не спростувала твердження прокурора щодо виявлених порушень законодавства. Про виявлені порушення Чернівецькою місцевою прокуратурою також повідомлено Управління культури Чернівецької міської ради (лист № 107-2872вих.20 від 27.03.2020). Крім цього, 17.06.2020 на адресу Чернівецької міської ради прокуратурою було скеровано лист №107-5115вих.20 про підготовку позовної заяви про визнання недійсними спірних угод та стягнення безпідставно отриманих коштів;
2) необхідність укладення оспорюваних додаткових угод до договору ТзОВ «Укртранссервіс-груп» обґрунтовує суттєвим підвищенням закупівельних цін на постачання природного газу, на підтвердження чого посилається на довідки Житомирської торгово-промислової палати № В-584 від 23.01.2018, № В-6670 від 31.07.2018, № В-7019 від 10.09.2018, № В- 7273 від 05.10.2018, Асоціації «Газові трейдери України» - № 4 від 19.01.2018, Харківської торгово-промислової палати - №906/18 від 07.09.2018. Водночас вказані довідки не підтверджують коливання ціни на природний газ, оскільки лише констатують рівень цін згідно з прейскурантом НАК «Нафтогаз України» та рівень загальних ринкових цін на газове паливо; не містять доказів на підтвердження ринкової вартості газу на момент укладення договору, що дало б можливість порівняти рівень цін та дійти висновку про зменшення або збільшення ціни на момент укладення додаткових угод. Висновки щодо цих довідок викладені в постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 915/346/18 та від 23.01.2020 у справі № 907/788/18 стосовно тієї ж сторони - ТзОВ "Укртранссервіс-Груп", а також у постановах від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18, від 25.06.2019 у справі №913/308/18, від 12.02.2020 у справі № 913/166/19;
3) додаткова угода №1 укладена відповідачами на підставі довідки Асоціації «Газові трейдери України» в якій зазначено ціну станом на грудень 2017 року, а тому відповідач безпідставно стверджує, що вказаний документ підтверджує коливання ціни на газ у період з моменту укладенні договору (29.01.2018) до моменту укладення додаткової угоди (09.02.2018). Крім цього, пропозицію про збільшення ціни на газ ТзОВ «Укртранссервіс-груп» було направлено Управлінню культури Чернівецької міської ради 24.01.2018, тобто за 5 днів до укладення договору, що свідчить про свідоме заниження ціни на аукціоні, з метою перемоги у відкритих торгах;
4) ТзОВ «Укртрассервіс-груп» в апеляційній скарзі помилково просить застосувати до вказаних правовідносин висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 29.03.2019 у справі № 826/6926/17, оскільки предмети спорів у вказаній справі та справі, яка розглядається є різними (справа № 826/6926/17 розглядалася в порядку адміністративного судочинства і стосувалася визнання протиправною і скасування вимоги Держаудитслужби України);
5) до спірних правовідносин не можуть бути застосовані висновки Верховного суду у справах № 910/17258/17 та 916/3156/17, оскільки у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах, а предмет та підстави позову у зазначених справах і у даній справі, а також встановлені фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними (справа № 910/17258/17 стосується визнання недійсним договору оренди в силу порушень вимог Закону України «Про іпотеку», а саме укладення договору без письмової згоди іпотекодержателя; справа № 916/3156/17 стосується визнання недійсним нікчемного договору та розірвання договору застави майнових прав в силу ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»);
6) набуте стороною майно (грошові кошти) за правочином, який в подальшому було визнано судом недійсним, є безпідставно отриманим та підлягає поверненню іншій стороні на підставі п. 1 ч.3 ст. 1212 ЦК України. На виконання умов договору про закупівлю, з урахуванням укладених між сторонами додаткових угод до договору, ТзОВ «Укртрансервіс-груп» поставляв газ, а Управління культури Чернівецької міської ради відповідно здійснювало оплату за отриманий газ. Таким чином, у разі визнання недійсними додаткових угод, сплачені на їх підставі грошові кошти, тобто оплата вартості поставленого газу з урахуванням збільшеної такими угодами ціни, є безпідставно набутим майном, а тому твердження апелянта, що кошти не можуть бути стягнуті на підставі ст. 1212 ЦК України, є помилковими.

В жодне із судових засідань у даній справі позивач та відповідач-1 не забезпечили явку повноважних представників, хоча належним чином були повідомлені як про дане судове провадження, так і про дати, час та місце судових засідань у даній справі.
Зважаючи на наведене, з огляду на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, а також на те, що явка учасників судового процесу не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги можливо завершити без представників позивача та відповідача-1.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що наявні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

Управлінням культури Чернівецької міської ради з використанням веб-порталу Уповноваженого органу з питань закупівель, проведено відкриті торги щодо закупівлі природного газу в обсязі 130 тис. кубічних метрів з очікуваною вартістю 1300416,00 грн.
Оголошення про проведення відкритих торгів оприлюднено в мережі Інтернет на веб-сайті "Prozorro" 21.12.2017 за номером UA-2017-12-21-000145-с, код ДК 021:2015:09123000-6 газове паливо; в оголошенні зазначено, що єдиним критерієм вибору переможця є ціна.
Переможцем вказаного аукціону визначено Товариство з обмеженою відповідальністю "Укртранссервіс-груп" з ціновою пропозицією 1231100,00 грн.
За результатами проведеної процедури закупівлі 29.01.2018 між Управлінням культури Чернівецької міської ради (споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртранссервіс-груп" (постачальник) було укладено договір постачання природного газу № 17-373. 
Відповідно до пункту 1.1 зазначеного договору постачальник зобов`язався поставити споживачу в 2018 році природний газ для потреб закладів культури м. Чернівців, а споживач зобов`язався прийняти та оплатити газ на умовах даного договору. Пунктом 2.1 договору встановлено, що постачальник поставляє споживачу газ у об`ємі 130000 м.куб., а саме: 1 квартал - 46000 м.куб., 2 квартал - 5000 м.куб., 4 квартал - 79000 м.куб.
Пунктом 3.1 договору встановлено, що загальна вартість договору становить 1230970,00 грн з ПДВ. Ціна за 1000 куб. м, без урахування ПДВ, складає 7890,83 грн, ПДВ складає 1578,17 грн. Всього до сплати за 1000 куб.м. природного газу 9469,00 грн з ПДВ (п. 3.2 договору).
Фінансування договору здійснюється з міського бюджету на 2018 рік. Платіжні зобов`язання за цим договором виникають при наявності відповідного бюджетного призначення (бюджетних асигнувань) на 2018 рік (п. 4.3 договору).
Відповідно до п.9.5, даний договір набирає чинності з 01.01.2018 і діє до 31.12.2018, а в частині проведення розрахунків до повного здійснення.
Пунктом 10.2 договору встановлено, що істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків: зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не приведе до збільшення суми, визначеної в п. 4.1 договору (пункт 10.2.2 договору).
Надалі, керуючись п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" сторони уклали 5 додаткових угод до договору постачання природного газу № 17-373 від 29.01.2018, згідно яких збільшили ціну газу, а саме:
- додатковою угодою № 1 від 09.02.2018 ціну за 1000 куб.м. газу збільшено до 10410,00 грн з ПДВ;
- додатковою угодою № 2 від 14.08.2018 ціну за 1000 куб.м. газу збільшено до 11280,00 грн з ПДВ;
- додатковою угодою № 3 від 18.09.2018 ціну за 1000 куб.м. газу збільшено до 12405,00 грн з ПДВ;
- додатковою угодою № 4 від 25.09.2018 ціну за 1000 куб.м. газу збільшено до 13640,00 грн з ПДВ;
- додатковою угодою № 5 від 19.10.2018 ціну за 1000 куб.м. газу збільшено до 14910,00 грн з ПДВ.

У тексті вказаних додаткових угод зазначено наступні підстави їх укладення:
1) у додатковій угоді №1 зазначено про підвищення ціни природного газу на ринку та міститься покликання на п.2 ч.4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі». Вказівок на інші підстави в тексті угоди немає;
2) у додаткових угодах №2 - №5 зазначено про коливання ціни природного газу на ринку в сторону її збільшення НАК «Нафтогаз України» та міститься покликання на п.2 ч.4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі». В тексті угод міститься також посилання на листи торгово-промислових палат як на відповідні підстави для їх укладення, а саме: лист Житомирської торгово-промислової палати № В-6670 від 31.07.2018 (додаткова угода №2); лист Харківської торгово-промислової палати № 906/18 від 07.09.2018 (додаткова угода №3); лист Житомирської торгово-промислової палати № В-7019 від 10.09.2018 (додаткова угода №4); лист Житомирської торгово-промислової палати без зазначення номеру та дати (додаткова угода №5).
Водночас, в матеріалах справи наявні листи постачальника природного газу, адресовані споживачу з приводу внесення змін до договору поставки природного газу (а.с. 31-41, т.1), з яких вбачається, що підставою для укладення додаткової угоди №1 був лист Асоціації "Газові трейдери України" № 4 від 19.01.2018, а додаткової угоди №5 - лист Житомирської торгово-промислової палати № В-7273 від 05.10.2018.
Відповідні листи, на підставі яких було укладено додаткові угоди, прокурор вважає такими, що не доводять належним чином факту збільшення ціни на газ, у зв`язку з чим вважає, що сторонами при укладенні додаткових угод було порушено ч.4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», у зв`язку з чим у позовній заяві у даній справі просить визнати ці угоди недійсними.

З даних офіційного порталу публічних фінансів України, а також з наявних в матеріалах справи копій актів прийому-передачі природного газу, рахунків-фактур та платіжних доручень, вбачається, що споживачем було сплачено наступні суми коштів за отриманий природний газ на підставі договору № 17-373 від 29.01.2018:
1) на підставі акту прийому-передачі №РН-0000304 від 05.03.2018 та рахунку-фактури №СФ-0000909 за березень 2018 року платіжними дорученнями №396, №397, №398, №399, №400, №401 від 12.03.2018 сплачено 104100,00 грн;
2) на підставі акту прийому-передачі №РН-0000620 від 04.04.2018 та рахунку-фактури №СФ-0001206 від 04.2018 платіжними дорученнями №618, №619, №620, №621, №622, №623 від 05.04.2018 сплачено 260250,00 грн;
3) на підставі акту прийому-передачі №РН-0001020 від 07.05.2018 та рахунку-фактури №СФ-0001594 за травень 2018 року платіжними дорученнями №824, №825, №826 від 08.05.2018 сплачено 27295,02 грн;
4) на підставі акту прийому-передачі № 469 від 05.11.2018 платіжними дорученнями №1999, №2000, №2001 від 06.11.2018 сплачено 59640,00 грн;
5) на підставі акту прийому-передачі №675 від 06.12.2018 та рахунку на оплату №675 від 06.12.2018 платіжними дорученнями №2309, №2310, №2311, №2312 від 10.12.2018 сплачено відповідачу 238306,54 грн;
6) на підставі акту №1495 від 21.12.2018 платіжними дорученнями №2499, №2500, №2501, №2502 від 22.12.2018 сплачено 352710,96 грн. 
Зі змісту вищезазначених актів прийому-передачі вбачається, що ціни, які були покладені в їх основу, відповідають цінам, що містяться в додаткових угодах №1 - №5.
Стверджуючи про те, що додаткові угоди №1 - №5 були укладені між відповідачами всупереч вимогам Закону України "Про публічні закупівлі" та є недійсними, прокурор заявив у своїй позовній заяві також вимогу про стягнення 272855,70 грн. різниці у вартості природного газу, що визначена, виходячи із ціни, зазначеної у договорі № 17-373 від 29.01.2018, та цін, зазначених у додаткових угодах. Вказану різницю прокурор вважає безпідставно набутими бюджетними коштами на обґрунтовує розрахунком, що доданий до позовної заяви.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади визначено Законом України "Про публічні закупівлі" (положення вказаного закону наводяться у даній постанові в редакції станом на момент укладення договору про закупівлю та спірних додаткових угод).
Положеннями статті 3 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.
Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.
Станом на момент підписання договору постачання природного газу № 17-373 від 29.01.2018 сторонами були погоджені всі істотні умови - предмет, ціну та строк виконання зобов`язань відповідно до вимог частини третьої статті 180 Господарського кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі".
Як зазначалося вище, збільшуючи ціну договору шляхом укладення оспорюваних додаткових угод, сторони виходили з суттєвого підвищення закупівельних цін на газ. На підтвердження коливання ціни природного газу постачальник покликався на цінові довідки № В-584 від 23.01.2018, № В-6670 від 31.07.2018, № В-7019 від 10.09.2018 та № В-7273 від 05.10.2018, видані Житомирською торгово-промисловою палатою, лист Асоціації "Газові трейдери України" № 4 від 19.01.2018 та цінову довідку Харківської торгово-промислової палати № 906/18 від 07.09.2018. 
При вирішенні даної справи суд першої інстанції зазначив, що вказані довідки не можуть бути покладені в основу висновку про те, що сторонами при укладенні додаткових угод було дотримано п.2 ч. 4 ст.36 Закону України "Про публічні закупівлі". При цьому, суд виходив не з форми вказаних доказів, а з їх змісту, у зв`язку з чим відхиляються відповідні доводи скаржника про належність та допустимість вказаних доказів.
Проаналізувавши зміст вищевказаних довідок, колегія суддів констатує, що вони не відображають інформацію, яка надає можливість прослідкувати динаміку цін, встановити її рух у бік збільшення чи зменшення та встановити факт наявності коливання ціни, оскільки у вищевказаних довідках не зазначено вартість природного газу на попередні дати, з яких почалася зміна ціни на ринку, а лише зазначено вартість на конкретну дату. Вказані довідки не підтверджують коливання ціни на природний газ, оскільки довідки та листи Асоціації "Газові трейдери України" та торгово-промислових палат лише констатують рівень цін згідно з прейскурантом НАК "Нафтогаз України" та рівень загальних ринкових цін на газове паливо. При цьому, не містять доказів на підтвердження ринкової вартості газу на момент укладення договору, що дало б можливість порівняти рівень цін та дійти висновку про зменшення або збільшення ціни на момент укладення додаткових угод.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дані, викладені у довідках та листах Асоціації "Газові трейдери України" та торгово-промислових палат, на які покликається відповідач-2, не можуть підтверджувати наявність коливання ціни на газ. Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 915/346/18 та від 23.01.2020 у справі №907/788/18, стороною яких є Товариство з обмеженою відповідальністю "Укртранссервіс-Груп", а також у постановах від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18, від 25.06.2019 у справі № 913/308/18, від 12.02.2020 у справі № 913/166/19.
Колегія суддів вважає, що скаржником не спростовано по-суті висновків суду першої інстанції, які були здійснені із покликанням на прейскурант на природний газ із ресурсів Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", відповідно до якого постачальникам для реалізації газу установам та організаціям, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів та промисловим споживачам встановлені такі ціни на природний газ: з 01 січня 2018 року - 10732,80 грн за 1000 куб.м.; з 01 лютого 2018 року - 10141,20 грн за 1000 куб.м.; з 01 березня 2018 року по 31 березня 2018 року - 8889,60 грн за 1000 куб.м.; з 01 серпня 2018 року - 11083,20 грн за 1000 куб.м.; з 01 вересня 2018 року (для укладення додаткових договорів до 30.08.2018 року) - 11594,40 грн за 1000 куб.м.; з 01 вересня 2018 року (для укладення додаткових договорів з 31.08.2018 року) - 13338,00 грн за 1000 куб.м.; з 01 жовтня 2018 року - 14586,00 грн за 1000 куб.м. Із наведеного прейскуранта вбачається, що додаткова угода №1 укладена в період зменшення ціни на газ, а не збільшення.
В той же час, кожна наступна додаткова угода має фіксовану ціну за одиницю товару і є похідною від попередніх, а тому зміна ціни встановлена наступними додатковими угодами перевищує 10% ціни за одиницю товару, встановлену безпосередньо у договорі  № 17-373 від 29.01.2018.
Також колегія суддів звертає увагу і на те, що лише лист Асоціації "Газові трейдери України" № 4 від 19.01.2018 не може бути покладений в основу додаткової угоди №1, оскільки такий не є допустимим та вірогідним доказом ні в розумінні ГПК України, ні в розумінні Закону України «Про публічні закупівлі». При цьому, ні додаткова угода №1, ні лист ТзОВ «Укртраннсервіс-груп» №149/18 від 24.01.2018 (а.с. 31, т.1) не містять покликань на довідки торгово-промислових палат. Також вказаний лист Асоціації "Газові трейдери України" містить покликання на ціну газу станом на грудень 2017 року (абзац 5 листа), що додатково свідчить про те, що на підставі цього листа неможливо встановити обставини, які входять в предмет доказування у даній справі.
Додатково слід взяти до уваги й те, що лист ТзОВ «Укртраннсервіс-груп» №149/18 від 24.01.2018 про укладення додаткової угоди до договору був підписаний ще до моменту укладення такого договору, а  постачальник взагалі не здійснював поставки газу за ціною, яка була запропонована ним під час відкритих торгів, що в сукупності свідчить про умисне заниження ціни під час участі у відкритих торгах.
Крім того, відповідно до змісту відповідних листів (цінових довідок) торгово-промислових палат, інформація, викладена у них стосовно коливання ціни природного газу є дійсною станом на дату експертизи та може змінюватись. В той же час дати підписання додаткових угод №2 - №5 є іншими та не відповідають датам, зазначеним у відповідних листах (цінових довідках) торгово-промислових палат.
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що коливання ціни природного газу на ринку в межах 10 % при укладенні додаткових угод №1 - №5 сторонами договору не доведено та документально не підтверджено, у зв`язку з чим ними не дотримано вимоги п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" і відповідно безпідставно змінено істотні умови договору.

Разом з тим, вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини 1 статті 37 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення з порушенням вимог частини четвертої статті 36 цього Закону.
Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
За змістом статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 2 статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту наведено у частині 2 статті 20 Господарського кодексу України.
Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. 
За змістом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Отже, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Такий спосіб захисту як визнання недійсним нікчемного правочину не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Крім того, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Згідно з частиною 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки наведено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження №      12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання правочину недійсним застосовується до оспорюваних правочинів.
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №      463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19)).
Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, а також правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.03.2016 у справі № 6-308цс16, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (постанови від 03.10.2018 у справі №      369/2770/16-ц і від 07.11.2018 у справі № 357/3394/16-ц), Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанова від 03.12.2020 у справі №909/703/19).
З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується із висновком місцевого господарського суду про визнання недійсними додаткових угод №1 - №5, оскільки такі є нікчемними відповідно до закону у зв`язку з їх укладенням з порушенням вимог частини четвертої статті 36 Закону України "Про державні закупівлі". 
У зв`язку з цим, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення в цій справі про відмову в задоволенні позовних вимог.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача-2 на користь Чернівецької міської ради в дохід міського бюджету міста Чернівці 272855,70 грн., колегія суддів зазначає, що відповідно до інформації, яка міститься у графі «Призначення платежу» у платіжних дорученнях, які наявні у даній справі (а.с. 117-122, 125-130,132-134, 137-139, 142-145, 147-150, т.1) підставою для перерахування відповідачем-1 на користь відповідача-2 коштів за придбаний природний газ зазначено договір №17-373 від 29.01.2018 та відповідні акти приймання-передачі або рахунки на оплату. При цьому, договір №17-373 від 29.01.2018 в судовому порядку не оспорювався та є дійсним. Жодне з платіжних доручень не містить покликання на додаткові угоди №1 - №5, які, як зазначалося вище, є нікчемними. Вищевказане в сукупності виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України, на яку покликається прокурор. Вказане не виключає можливості захисту порушених прав Чернівецької міської ради у інший спосіб, зокрема, при поданні позову, що обґрунтований ст. 216 ЦК України.

Стосовно твердження апелянта про відсутність підстав для звернення прокурора із позовом у даній справі, колегія суддів не погоджується з такими з огляду на наступне:
Згідно статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) визначено, що прокурор або його заступник самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. "Інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
У відповідності із вимогами частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
Згідно з частиною 1 статті 6 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.
Статтею 327 ЦК України визначено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.
Частиною 1 статті 61 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України.
Відповідно до частини 4, 5 вищевказаного закону, самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону. Втручання державних органів у процес складання, затвердження і виконання місцевих бюджетів не допускається, за винятком випадків, передбачених цим та іншими законами.
Нормами статті 62 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено що держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб.
Згідно статті 54 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, сільському, селищному, міському голові, голові районної у місті ради.
Згідно п. 1.1 Положення про Управління культури Чернівецької міської ради дана установа є виконавчим органом Чернівецької міської ради. Управління є юридичною особою, має самостійний баланс, бланк, штамп, печатку, рахунки в органах державного казначейства України (п. 1.10 положення). До повноважень управління культури відноситься розробка проектів планів та програм розвитку культури, розрахунок та обґрунтуванням бюджетних запитів, організація фінансування установ культури, культурно-мистецьких програм та інших заходів (п. 3.14 положення). Видатки на утримання Управління, в тому числі на оплату праці працівників, затверджується бюджетом міста Чернівців на відповідний рік (п. 5.10 положення). Майно управління є комунальною власністю територіальної громади міста Чернівців та закріплюється за ним на праві оперативного користування (п. 7.1 положення).
Виходячи з положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальна громада, інтереси якої представляє Чернівецька міська рада, є органом місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальної громади, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, є засновником вказаної установи, отже вона є органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах.
Аналогічного висновку про наявність повноважень у органу місцевого самоврядування для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору у сфері публічних закупівель дійшов Верховний Суд у справі № 905/1250/18 (постанова від 27.03.2019), № 913/153/19 (постанова від 25.08.2020).
Відповідно до інформації Управління Державної казначейської служби України у м. Чернівцях Чернівецькій області, Управління культури Чернівецької міської ради перебуває на обслуговуванні в Управлінні казначейства, є головним розпорядником бюджетних коштів, кошти виділяються з міського бюджету.
Статтею 22 Бюджетного кодексу України встановлено, що за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Згідно пункту 7 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України, головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень та оцінку ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне та цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі, здійснює внутрішній контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів, забезпечує організацію та ведення бухгалтерського обліку, складання та подання фінансової і бюджетної звітності у порядку, встановленому законодавством
Отже, відповідно до статті 71 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальна громада, інтереси якої представляє Чернівецька міська рада, має право звертатися до суду за захистом порушених прав та/або охоронюваних законом інтересів, пов`язаних зокрема з укладенням незаконних угод та неправомірним використанням бюджетних коштів.
Частиною 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України "Про прокуратуру" право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.
Чернівецькою місцевою прокуратурою, на виконання вимог вказаних норм, було скеровано лист до Чернівецької міської ради за № 107-3890-20 від 29.04.2020 (а.с. 100, т.1), в якому повідомлено про наявність порушень Закону України «Про публічні закупівлі» та необхідність вжиття заходів щодо визнання недійсними угод та повернення коштів. У відповідь на вказаний лист Чернівецька міська рада свою позицію щодо порушення інтересів держави не висловила, про наміри самостійно звернутися з позовом чи провести перевірку щодо виявлених прокуратурою фактів не заявила, водночас й не спростували твердження прокурора щодо виявлених порушень законодавства. Про виявлені порушення Чернівецькою місцевою прокуратурою також повідомлено Управління культури Чернівецької міської ради (лист № 107-2872вих.20 від 27.03.2020, а.с. 109-100, т.1). Крім цього, 17.06.2020 на адресу Чернівецької міської ради прокуратурою було скеровано лист №107-5115вих.20 про підготовку позовної заяви про визнання недійсними спірних угод та стягнення безпідставно отриманих коштів.
Такий порядок дій прокурора відповідає правовій позиції, що викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 та від 15.10.2019 у справі №903/129/18. Відповідно до цих постанов, невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Факт відсутності звернення до суду органу місцевого самоврядування з позовом, який мав би змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом.
При цьому, прокурор обґрунтовано визначив, що уповноваженим органом у спірних правовідносинах є Чернівецька міська рада, що випливає з ст. 140, 143 Конституції України, ст. 327 ЦК України, ст. 6, 13, 60, 61, 62 Закону України "Про місцеве самоврядування" та того факту, що Управління культури Чернівецької міської ради є виконавчим органом Чернівецької міської ради, видатки на утримання якого передбачені бюджетом міста Чернівців на відповідний рік та майно якого є комунальною власністю територіальної громади міста Чернівців, що закріплюється за ним на праві оперативного користування. 
Твердження скаржника про те, що уповноваженим органом в спірних правовідносинах є Держаудитслужба - безпідставний, оскільки вказаний орган не проводив жодних перевірок та не виявляв порушення, про які йдеться у даному позові. Відповідний висновок випливає з положень Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», постанов Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі 820/85558/15, від 03.10.2017 у справі № 804/8443/16 та постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №912/898/18. Більше того, в матеріалах даної справи наявний лист Управління Західного офісу Держаудитслужби у Чернівецькій області № 13-24-17/376 від 29.01.2020 (а.с. 106, т.1) в якому зазначено про те, що Управління не може провести відповідний моніторинг, оскільки договір виконано в повному обсязі, а інформація про вказані прокуратурою порушення будуть враховані у майбутньому.
Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
У зв`язку з вищевикладеним, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.
У зв`язку із скасуванням рішення місцевого господарського суду та ухваленням апеляційним господарським судом нового рішення про відмову в задоволенні позову, судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції слід та апеляційної інстанцій, відповідно до положень ст. 129 ГПК України, підлягають покладенню на прокурора.
Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 277, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранссервіс-груп" задоволити.
Рішення Господарського суду Чернівецької області від 26.10.2020 у справі №926/1392/20 скасувати.
В позові відмовити.

Стягнути з Прокуратури Чернівецької області (58001, місто Чернівці, вул. Кордуби Мирона, будинок 21 А, код 02910120) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранссервіс-груп» (61145, м. Харків, вул. Космічна, 21, оф. 1002, ідентифікаційний код 39869593) 10952,13 грн. судового збору за розгляд справи  судом апеляційної інстанції.
Господарському суду Чернівецької області видати наказ на виконання даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно статтей 287, 288 ГПК України.
Справу повернути в Господарський суд Чернівецької області.

Повний текст постанови складено 05.01.2021.

Головуюча суддя          Г.В. Орищин

суддя          М.Б. Желік

суддя          О.С. Скрипчук