П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/8682/20	
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шевчук О. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМК-17» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМК-17» до Управління Укртрансбезпеки в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача – Приватне підприємство «Південьдортех»

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СПМК-17» (далі – ТОВ «СПМК-17») звернулося до суду першої інстанції з позовом до Управління Укртрансбезпеки в Одеській області в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно - господарського штрафу №185122 від 03.02.2020 року за вчинення правопорушення передбаченого ч.1 абз.16 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Обґрунтування позовних вимог ТОВ «СПМК-17» складається з таких підстав.

Передусім, позивач указує на те, що в порушення п.20 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року №1567 (далі – Порядок №1567), він не був повідомлений про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт та не запрошувався до участі в її розгляді.

Далі, позивач указує, що Управління Укртрансбезпеки в Одеській області, в порушенні ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 р. №2344-III (далі - Закон № 2344-III), яка встановлює, що адміністративно - господарські санкції за порушення законодавства застосовуються саме до перевізників, безпідставно притягнуло його до відповідальності. З цього приводу ТОВ «СПМК-17» наголошує, що на момент перевірки транспортного засобу, перевізником являлося Приватне підприємство «Південьдортех» (далі - ПП «Південьдортех»), що підтверджується договорами оренди.

Також, підставами для задоволення позову, ТОВ «СПМК-17» вважає порушення Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 р. №879 «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування».
Дані порушення, на думку позивача, виразилися у неврученні йому жодного документа (чека або талона зважування, квитанції тощо) на підставі якого визначено вагу транспортного засобу та навантаження на осі; довідки про здійснення габаритно - вагового контролю; акта про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів та розрахунок плати за проїзд.

Покликаючись на п.12 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, що затверджений наведеною вище постановою Уряду №879 (далі - Порядок №879), позивач звинувачує відповідача, що останній не надав свідоцтво про перевірку ваг чи свідоцтво про їх державну метрологічну атестацію.  
Таким чином, на думку позивача, достовірність та правильність результатів вимірювань при здійсненні зважування транспортного засобу та визначенні навантажень на осі транспортного засобу, підлягає сумніву.

ТОВ «СПМК-17» суттєвою обставиною також вважає неврахування посадовими особами суб`єкта габаритно-вагового контролю специфіки (сипучість) вантажу, який знаходився в транспортному засобі та відсутність Методики виконання вимірювань поосьових навантажень та маси вантажних транспортних засобів у русі, яка б розповсюджувалася на такий вид вантажу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року у задоволенні позову ТОВ «СПМК-17» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що викладені в ньому доводи не засновані на фактичних обставинах справи та законодавстві, що регулює спірні правовідносини.

Так, не погоджуючись з твердженням позивача, що останній не має статус перевізника у спірних правовідносинах, суд першої інстанції зазначив, що відсутні будь-які докази реальності виконання договору оренди. Себто, на думку суду, окрім самого договору та акту передачі, інші докази, зокрема, отримання орендної плати, позивач не надав.
Проте, як зауважив суд, зазначення в товарно-транспортній накладній, яка була досліджена при проведенні суб`єктом контролю перевірки, автомобільним перевізником ТОВ «СПМК-17», є суттєвою обставиною для правильного вирішення справи.

Також суд першої інстанції поважав необґрунтованими доводи позивача щодо процедурних порушень допущених відповідачем при розгляді справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Суд, спираючись на докази, що є в матеріалах справи, зазначив, що позивач належним чином повідомлявся про розгляд справи, але не скористався можливістю надати Управлінню Укртрансбезпеки в Одеській області пояснення з приводу встановленого порушення та відповідні докази, що спростовують його вину, зокрема договір оренди.

Відкидаючи доводи позивача про відсутність документів, підтверджуючих правильність зважування, суд указав, що водій, під час проведення зважування транспортного засобу, не позбавлений права отримати для ознайомлення відповідні документи про сертифікацію вагового комплексу і про його періодичну повірку та пересвідчитись у їх відповідності нормам чинного законодавства. Окрім того, як зазначив суд, в акті про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів зазначено місце проведення габаритно-вагового  контролю.

Не погоджуючись з позицією позивача, що відсутність Методики виконання вимірювань поосьових навантажень та маси ватажних транспортних засобів у русі, яка б розповсюджувалася на сипучий вантаж, надає підстави для сумніву щодо достовірності зважування, суд висновувався з приписів п. 12.5 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, де встановлена відповідальність перевізника за пакування, навантаження, розміщення вантажу. Окрім того, на думку суду, відсутність спеціально визначеної Методики не позбавляє спеціально уповноважені органи проводити такий контроль.
Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, ТОВ «СПМК-17» в апеляційній сказі просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Незгода з рішенням суду першої інстанції, на думку скаржника, складається з такого.

Так, за його поясненнями, суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги вирішальний доказ у даній справі, а саме: договір оренди, укладений між ТОВ «СПМК-17» та ПП «Південьдортех». У цьому спорі, на переконання скаржника, суд повинен дотримуватися принципу, що правомірність правочину презюмується, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Позивач наполягає, якщо б суд запропонував надати докази отримання ним орендної плати від ПП «Південьдортех», він би надав, але таке питання не поставало.

Не погоджуючись з рішення суду в частині того, що товарно-транспортна накладна в даному випадку є належним доказом про те, що ТОВ «СПМК-17» є перевізником, скаржник указує, що наявна в матеріалах справи товарно-транспортна накладна є неналежним, недостовірним та недостатнім доказом, оскільки в ній не містяться всі відомості, які обов`язково повинні бути зазначені, відповідно до п.1.1. Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом України Зокрема, в ній не вказано ким вона видавалася, відсутні посади, прізвища та підписи відповідальних осіб, печатка підприємства. За таких підстав, скаржник зазначає, що заявляв клопотання про витребування від відповідача оригіналу наведеної товарно-транспортної накладної, але суд першої інстанції дане клопотання не розглянув.

Доводом апеляції є також те, що Управління Укртрансбезпеки не підтвердило належними доказами, відповідно до Вимог до облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю на автомобільних дорогах загального користування, затверджених наказом Міністерства інфраструктури від 28.07.2016 р. №255, факту, що зважування транспортного засобу проводилося належною вимірювальною технікою, яка відповідала вимогам Технічного регламенту законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки. За таких підстав, на думку скаржника аргументи суду про наявність в матеріалах справи акта про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, де зазначено місце проведення габаритно - вагового контролю є помилковим.
До того ж, скаржник вважає, що судом першої інстанції неправомірно було залишено поза увагою обставини особливості зважування подільного вантажу, а саме: сипучої суміші, що може переміщуватися по всім осям транспортного засобу підчас руху. На думку скаржника, проведення зважування шляхом поосьового заїзду тягача на платформу ваг без дотримання часу необхідного для врівноваження сипучого (подільного) ватажу, не може дати достовірних результатів навантаження на одну вісь транспортного засобу, адже це не дозволяє врахувати перерозподіл тиску на осі та зсув центу ваги під час нахилу тягача при заїзді на платформу ваг.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ПП «Південьдортех» до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення, за змістом яких підприємство підтверджує обставини оренди у позивача транспортних засобів, у тому числі і транспортного засобу, що перевірявся Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області. ПП «Південьдортех» стверджує, що орендовані транспортні засоби використовуються для перевезення власних вантажів з метою здійснення господарської діяльності, основним видом якої є будівництво доріг, автострад, житлових та нежитлових будівель.

Управління Укртрансбезпеки в Одеській області не скористалося правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

У зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, у письмовому провадженні, справа, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розглянута в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

Основним видом діяльності ТОВ «СПМК-17» є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
21.12.2019 р. інспектори Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області, здійснюючи перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт підчас виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом, провели габаритно-ваговий контроль вантажного транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, номерний знак НОМЕР_1 з напівпричепом SCHMITZ SKI 24 номерний знак НОМЕР_2 , що належить ТОВ «СПМК-17».
За результатами зважування був складений акт №000844 від 21.12.2019 р. про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів. Так, встановлено перевищення допустимих навантажень, а саме: при нормативно допустимому навантаженню 40 т, фактична вага склала 54,05 т.
Того ж дня, був складений акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, в якому зазначено про перевезення ТОВ «СПМК-17», на підставі ТТН №13 від 21.12.2019 р., вантажу (асфальт) з перевищенням вагових обмежень, а саме: навантаження на строєну вісь становило 33,65 т, загальна вага 54,05 т.
Дане правопорушення в акті кваліфіковано за абз. 16 ст. 60 Закону № 2344-III – перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу.
До того ж, в акті вказано про порушення перевізником п.11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в України, що виразилося у незазначенні в ТТН юридичної адреси, індексу вантажовідправника, отримувача та перевізника.

Постановою Управління Укртрансбезпеки в Одеській області від 03.02.2020 р. №185122 вирішено стягнути з ТОВ «СПМК-17» штраф у розмірі 34  000 грн. (а.с.22).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідаючи на порушені в апеляційній скарзі питання, колегія суддів виходить з такого.

Ключовим питанням у даному спорі, на думку скаржника, є те, що він не є перевізником, а тому не є суб`єктом правопорушення, передбаченого абз. 16 ст. 60 Закону № 2344-III.
Підтверджуючи дані обставини позивач надав суду першої інстанції договір оренди транспортних засобів №02/20-О/2310 від 02.12.2019 р., за умовами якого він передав в оренду ПП «Південьдортех» належний йому транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, номерний знак НОМЕР_1 з напівпричепом SCHMITZ SKI 24 номерний знак НОМЕР_2 , а також акт приймання - передачі даного транспортного засобу.

До того ж, на підтримку своєї позиції, скаржник наводить постанову Верховного Суду від 09.08.2019 р. у справі №806/1450/16, де касаційний суд визначився, що у випадку передачі власником транспортного засобу в користування іншій особі, власник втрачає статус автомобільного перевізника та не може бути суб`єктом відповідальності передбаченої абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону N2344-III.

Досліджуючи наведене питання, суд апеляційної інстанції звертається до приписів Закону № 2344-III.

Так, стаття 1 Закону № 2344-III унормовує, що  автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. 
Відповідно до статті 48 даного Закону,  автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством.

Суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази,  обґрунтовано зазначив, що в рамках цієї справи він не може визнавати договір оренди нікчемним, однак, в силу положень ч.2 ст. 2 КАС України повинен встановити правомірність рішення суб`єкта владних повноважень щодо притягнення позивача до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Отож, перевіряючи правомірність притягнення позивача як перевізника до відповідальності, суд констатував, що водій транспортного засобу не заявив при складанні акта перевірки про те, що ТОВ «СПМК-17» не є перевізником вантажу, оскільки транспортний засіб знаходиться в оренді.
Далі, як правильно зазначив суд першої інстанції, а скаржник в апеляційній скарзі це не спростовує, що наявні докази належного сповіщення ТОВ «СПМК-17» про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, де останній міг надати докази та довести обставини, що він не є перевізником. Однак, ТОВ «СПМК-17» не скористалося таким правом і надало відповідні документи про передачу в оренду транспортного засобу тільки до суду.

Є слушним, на думку суду апеляційної інстанції, доводи суду першої інстанції, що договір оренди лише засвідчує наміри сторін, що його уклали, проте, доказів того, що такий договір дійсно був спрямований  на реальне настання правових наслідків, позивач не надав. Зокрема, як зазначив суд першої інстанції, з боку позивача, не надано доказів сплати орендної плати.
Скаржник заперечуючи проти такої позиції суду першої інстанції заявив, що  з приводу виконання умов договору в процесі розгляду справи не виникало питань, понад те, суд повинен був витребувати у нього такі докази.

Суд апеляційної інстанції, вважає необґрунтованими такі доводи, оскільки про те, що договір оренди був складений лише про людське око заявляло у своєму відзиві Управління Укртрансбезпеки.
Окрім того, відповідно до частини 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести обставини на яких ґрунтуються її вимоги. Тобто, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).
З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, саме ТОВ «СПМК-17» як позивач у справі та особа, яка стверджує не тільки про укладення договорів оренди транспортних засобів, а також про їх використання ПП «Південьдортех» в господарській діяльності, мало довести цю обставину, на яку посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.
Варто відзначити, що у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 р. у справі №806/1450/16, на яку покликався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, особа на підтвердження реальності договору оренди транспортного засобу надала квитанцію до прибуткового ордеру щодо сплати коштів за таку оренду.

Переходячи до дослідження доводів скаржника про те, що ТТН, в якій він значиться перевізником є неналежним, недостовірним та недостатнім доказом, колегія суддів встановила таке.
Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом України, а також постанова Кабінету Міністрів України  від 25.02.2009 р. №207, якою затверджено Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні встановлюють, що товарно-транспортна накладна (ТТН) обов`язково повинна оформлятися, якщо перевезення вантажу здійснюється автомобільним транспортом на договірних умовах (тобто коли є послуга перевезення вантажу).
У спорі, що є предметом даного розгляду, водій, що перевозив вантаж надав посадовим особам Укртрансбезпеки товарно - транспортну накладну, де перевізником зазначено ТОВ «СПМК-17».
Дійсно, слід погодитися зі скаржником, що даний документ заповнений з недоліками, але, на думку суду апеляційної інстанції, ці недоліки не свідчать про те, що його не можна приймати як доказ та вважати, що він сфальсифікований.
У відзиві на позов, Управління Укртрансбезпеки в Одеській області, базуючись на висновках Верховного Суду, викладених в постанові від 20 грудня 2018 року у справі №804/8740/16, зазначає про необхідність, у випадку передачі транспортного засобу в оренду, мати тимчасовий реєстраційний талон.

Перевіряючи обґрунтованість такого доводу, колегія суддів встановила, що абз.4 п.16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі – Порядок №1388), а також п. 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 серпня 2010 року № 379 (далі – Інструкція № 379) не зобов`язують отримання такого документа, але, як зазначив Верховний Суд у згаданій вище постанові все ж його наявність, відповідно і необхідність звернутися про його отримання, встановлена Законом № 2344-ІІІ.
До того ж, слід зауважити, що тимчасовий реєстраційний талон називають у числі документів, необхідних платнику податків для підтвердження в податковому обліку «податкових» витрат з оренди.

Довід апеляції, що Управління Укртрансбезпеки не підтвердило належними доказами, відповідно до Вимог до облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно - вагового контролю на автомобільних дорогах загального користування, факту, що зважування транспортного засобу проводилося належною вимірювальною технікою, яка відповідала вимогам Технічного регламенту законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки спростовуються наявними в матеріалах справи свідоцтвами про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, сертифікатом відповідності та додатку до нього.
Поряд з цим, є обґрунтованим довід суду першої інстанції, що водій під час зважування транспортного засобу не позбавлений отримати для ознайомлення відповідні документи про сертифікацію вагового комплексу і про його періодичну повірку.

Досліджуючи доводи скаржника про властивості подільного вантажу та про відсутність Методики виконання вимірювання поосьових навантажень на маси вантажних транспортних засобів у русі такого вантажу, колегія суддів вважає наступне.

Згідно з абз. 16 частини 1 статті 60 Закону № 2344-IIІ, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Проводячи юридичний аналіз конструкції абз. 16 частини 1 статті 60 Закону №2344-IIІ, колегія суддів встановила, що для настання відповідальності за вказаною нормою є встановлення факту перевезення вантажу без відповідного дозволу.

Частиною 3 статті 48 Закону № 2344-III встановлено, що у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти  відсотків.
У разі відсутності документів, визначених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовують до автомобільних перевізників адміністративно-господарські штрафи, визначені статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Водночас, дозвіл відповідно до ст. 48 Закону № 2344-III, що дає право на рух автодорогами України з перевищенням встановлених законодавством нормативно-вагових параметрів понад 20 % відсутній.

За приписами ч. 2 ст. 29 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 р. №3353 - ХІІ (далі Закон - №3353 - ХІІ) з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 22.1 ПДР маса вантажу, що перевозиться і розподіл навантаження на осі не повинні перевищувати величин, визначених технічною характеристикою даного транспортного засобу.
Відповідно до статті ст. 33 Закону України «Про автомобільні дороги» від 08.09.2005 № 2862-IV рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Так, згідно з п. 22.5 ПДР за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною 22 м (для маршрутних транспортних засобів 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах до 46 т), навантаження на одиночну вісь 11 т (для автобусів, тролейбусів 11,5 т), здвоєні осі 16 т, строєні 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь 11 т, здвоєні осі 18 т, строєні 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м. Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.
Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Тобто, за змістом наведених норм, правила перевезення неподільного та подільного вантажів у випадку перевищення вагових або габаритних параметрів є різними:
- перевезення неподільного вантажу допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі;
- перевезення подільного вантажу не допускається взагалі.

Наведене свідчить про те, що законодавець з метою збереження автомобільних доріг встановив порядок перевезення як неподільного так і подільного вантажів, оскільки можливо безперешкодно розділити неподільний вантаж по різних автомобілях, не перевищуючи їх технічні характеристики та не пошкоджуючи автомобільні дороги. Натомість, для неподільних вантажів така можливість відсутня, а тому законодавством допускається перевезення таких вантажів з перевищенням габаритно-вагових параметрів, але за умови отримання відповідного дозволу.
Сторонами у справі не заперечується обставина, що позивач перевозив асфальт,  який за своїм характером є подільним, тобто може при завантаженні бути поділений на окремі частки без втрати або пошкодженні його властивостей, а тому перевезення такого вантажу з перевищенням встановлених законодавством габаритно-вагових норм, відповідно до п. 22.5 Правил дорожнього руху заборонено, що виключає можливість отримання перевізником відповідного дозволу.
Резюмуючи викладене, колегія суддів зазначає, що заборона руху транспортних засобів з перевищенням вагових параметрів при перевезенні подільного вантажу унеможливлює отримання перевізником дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів.
За таких умов, оскільки видача дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, які перевозять подільні вантажі з перевищенням габаритно-вагових параметрів, не передбачена, то на особу не може бути накладений штраф відповідно до абзацу 16 частини 1 статті 60 Закону № 2344-IIІ за відсутність такого дозволу.

Відповідно до п. 31-1 Порядку №879, якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру.
Логічний аналіз указаної норми свідчить про те, що законодавець вимагає або  дозвіл або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу.
Існує правова позиція суду Верховного суду, що викладена в постанові від 29.01.2020 р. № 814/1460/16, що у випадку перевезення подільних вантажів з перевищенням вагових параметрів автомобільними дорогами до перевізника лише може бути застосована відповідальність у вигляді плати за проїзд, якщо при зважуванні вантажу встановлено порушення вагових параметрів.

Використовуючи правовий висновок Верховного Суду щодо правильного застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає, що у цій справі до позивача має бути застосована відповідальність у вигляді нарахування посадовою особою Укртрансбезпеки плати за проїзд, відповідно до п. 31-1 Порядку №879, що власне і було зроблено відповідачем, про що він заявив у відзиві на позов.

Виходячи за межі позовних вимог, суд керувався ч.2 ст.9 КАС України, яка дозволяє це зробити у випадку вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вихід за межі позовних вимог відбувся на підставі того, що позивач, заявляючи питання про скасування спірної постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу, заявляв інші підстави, з якими суд апеляційної інстанції не погодився.
За таких умов, апеляційна скарга ТОВ «СПМК-17» підлягає задоволенню частково, адже позов задоволений з інших підстав, ніж заявляв позивач.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, шляхом визнання протиправною та скасування спірної постанови, сплачений позивачем судовий збір у сумі 2102 грн. за подання позову, що підтверджується квитанцією №ПН3292 від 14.09.2020 року (а.с.52) та за подання апеляційної скарги у сумі 3153 грн., що підтверджується платіжним дорученням №74 від 20.11.2020 року (а.с.92) належить стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті, оскільки суб`єкт владних повноважень – Управління Укртрансбезпеки в Одеській області, яке виступає відповідачем у справі, є його територіальним органом.

Відповідно до приписів ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення  неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. У цьому спорі, на думку суду апеляційної інстанції, судом першої інстанції були неправильно розтлумачені правові норми, що регулюють порядок перевезення подільних вантажів.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглянуто судове рішення, що ухвалене судом першої інстанції у справі, що розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями: 308, 311, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМК-17» – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року – скасувати.
Ухвалити у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМК-17» до Управління Укртрансбезпеки в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу – нове рішення про часткове задоволення позову.
Визнати протиправною та скасувати прийняту Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області постанову про застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМК-17» адміністративно - господарського штрафу №185122 від 03.02.2020 р. за вчинення правопорушення передбаченого ч.1 абз. 16 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Стягнути з бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (код за ЄДРПОУ 39816845, юридична адреса: 03135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14) судовий збір у сумі 5  255 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМК-17» (код за ЄДРПОУ 01353551, юридична адреса: 65025, Одеська обл., Комінтернівський район, 21-й км. Старокиївського шосе, буд. 30А).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 О. А. Шевчук

Повне судове рішення складено 15.03.2021 року.