Номер провадження: 22-ц/813/1613/21 
Номер справи місцевого суду: 495/8972/19
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.01.2021 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Дрішлюка А.І.,
Громіка Р.Д.,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кузнєцової Любові Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 березня 2020 року по справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева», Публічне акціонерне товариство «Банк «Форум», особа дії якої оскаржуються: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шевченко Тетяна Сергіївна, на постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця,–
 
В С Т А Н О В И В:

04 жовтня 2019 року заявник ОСОБА_1 , заінтересовані особи, ОСОБА_2 , ТОВ «ФК «Женева», ПАТ «Банк «Форум», особа дії якої оскаржуються: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С., звернулась до суду зі скаргою на постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця.
Посилаючись на те, що Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 10 липня 2013 року було винесено рішення по справі №1505/9611/2012 за позовом ПАТ «Банк «Форум» про стягнення солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитом та відсотками, а також пені та судового збору. 
Заявник зазначає, що на момент набрання рішенням законної сили, діяв Закон України «Про виконавче провадження», яким було врегульовано, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року. 
Посилаючись на норми Основного Закону України, а саме ст. 58 Конституції України наполягає на незворотності дії в часі законів та нормативно-правових актів, а тому факт відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем Шевченко Т.С. 22 серпня 2019 року є порушенням норм законодавства, що дає підстави для скасування таких постанов.
З урахуванням усього вищевикладеного, ОСОБА_1 звернулась до суду з даною скаргою та просила її вимоги задовольнити в повному обсязі.
У судове засідання представник заявника надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги скарги повністю підтримала.
Представник заінтересованої особи ТОВ «ФК «Женева» звернувся до суду з відповідним письмовим відзивом, у якому посилаючись на обов`язковість виконання судових рішень та на факт відступлення права вимоги ТОВ «Банк «Форум» до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Женева», просив у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити за необґрунтованістю. 
Особа дії, якої оскаржуються в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином, причина неявки суду не повідомила.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 березня 2020 року у задоволенні скарги відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Кузнецова Л.О. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити скаргу в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права. 
Розгляд справи призначено на 20 січня 2021 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
18 січня 2021 року від Кузнецової Л.О., що діє в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. 
Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим  розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 27 січня 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав. 
Частинами 1 та 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Статтями 447, 448 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.
Закон України «Про виконавче провадження» (далі – Закон) – є спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
Відповідно до статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 статті 74 Закону зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 10 липня 2013 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено заочне рішення по цивільній справі №1505/9611/2012, згідно якого позовну заяву  ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задоволено.  
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитом та відсотками в сумі 33 831,43  доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.02.2013р. еквівалентно 270 414,62 грн.. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» пеню у розмірі 10 105,95 грн..       
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 805,21 грн..
На виконання вказаного судового рішення 26 листопада 2013 року був виданий виконавчий лист, в якому вказано, що строк пред`явлення його до виконання встановлено до 22 липня 2014 року.
Статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час видачі виконавчого листа, було передбачено, що строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, зокрема, інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
У пункті 1 частини другої статті 22 вказаного Закону передбачено, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.
Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі №3-рп/2001).
Згідно із пунктом 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Аналіз пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом №1404-VIII від 02 червня 2016 року. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону №1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічний по суті висновок зроблений і в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі №905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі №5016/149/2011(17/6) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі №553/1951/14-ц (провадження №61-20552св18).
Судом першої інстанції було витребувано та досліджено матеріали виконавчого провадження, згідно відміток судового виконавця, наявних у виконавчому листі, вбачається, що він неодноразово пред`являвся до виконання, та 29 серпня 2014 року його повернуто на підставі п. п. 2, 5 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», 26 червня 2015 року повернуто на підставі п. п. 2, 5 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», 03 квітня 2017 року повернуто на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».
Отже, судом першої інстанції достовірно встановлено, що строк пред`явлення виконавчого документу до виконання неодноразово переривався.
Таким чином, на момент набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року та на момент звернення ТОВ «ФК «Женева» із заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №1505/9611/2012 строк його пред`явлення до виконання не сплинув.
Посилання в апеляційній скарзі на відсутність ухвали суду щодо заміни сторони виконавчого провадження про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 , а саме з ПАТ «Банк Форум» на ТОВ «ФК «Женева», не заслуговують на увагу.
Так, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 серпня 2018 року встановлено, що 14 березня 2018 року ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Фінансова компанія «Женева» уклали Договір про відступлення прав вимоги №1050-Ф, відповідно до якого ПАТ «Банк Форум» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Женева», а ТОВ «Фінансова компанія «Женева» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в т.ч. за Договором кредиту №0104/08/08-Аnewv щодо боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. Та цією ухвалою замінено сторону виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа №1505/9611/2012, що видав Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області.
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).
Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства – обов`язковість рішень суду.
Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно із положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).
У пункті 1 постанови №6 Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.  
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за  її межами. 
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (далі – Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, – а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
На теперішній час заборгованість ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не погашена, отже виконавчі документи підлягають виконанню, підстав для скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. від 22 серпня 2019 року про відкриття виконавчого провадження та постанови про стягнення з боржника основної винагороди немає. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, що у зв`язку з пред`явленням виконавчого листа №1505/9611/2012 до виконання, відбулось переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та стягувачем ТОВ «ФК Женева» не пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання і обґрунтовано відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 ..
Оскаржена ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до вимог ст. ст. 374, 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1. ч.1 ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Кузнєцової Любові Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 27 січня 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду : М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк 

Р.Д. Громік