ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 р.	Справа № 520/6067/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О., 
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Іванова Д.А., 
представника відповідача та третьої особи Вишневського О.В.,
перекладача Тахмурасі Б., свідка ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 24.07.20 року по справі № 520/6067/2020
за позовом        ОСОБА_1      
до       Державної міграційної служби України      
третя особа       Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області  
про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, у якому просив:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.03.2020 №65-20;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 р. відмовлено у задоволенні позову. 
Позивач,  не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.  
Представник позивача  в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування  не вбачає.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що   ОСОБА_1 , громадянин Ісламської Республіки Афганістану прибув до України з метою навчання (віза типу D-13) і вперше прямував до України 06.12.2018 року з міста Кабул (Афганістан) транзитом через місто Дубай (Об`єднані Арабські Емірати), та місто Стамбул (Туреччина), де перебував 14 годин. 
07.12.2018 року заявник прилетів авіарейсом з м. Стамбул до міста Харків (Україна). Після прибуття до міста Харків у 2018 році та по теперішній час, заявник працює вантажником в ТРЦ “Барабашово”, який знаходиться в місті Харків. 
Вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області заявник звернувся 31 січня 2019 року. 
До відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області до заяви-анкети 31 січня 2019 року надав оригінал паспорту № Р00743818, виданий 16.01.2018 та дійсний до 16.01.2023, з нотаріально завіреними перекладом на українську мову. 
Заявник повідомив, що основною причиною, яка перешкоджає його поверненню до країни громадянської належності, є побоювання за життя, а саме через те, що заявнику загрожує небезпека, яку представляють представники радикального ісламістського руху “Талібан”. Одночасно заявник повідомив що, за етнічним походженням є хазареєць та у зв`язку з цим він був позбавлений своїх законних громадських прав в Афганістані. Крім того, заявник повідомив, що після закінчення навчання в школі, він повернувся до свого рідного села Дариджарф, де зазнав переслідування з боку радикального ісламістського руху “Талібан”. Заявник пояснив що, представники руху "Талібан" хотіли, щоб він приєднався до них, проте зі слів заявника, він не хоче цього робити.
Головним управлінням Державної міграційної служби України у Харківській області сформовано повідомлення  №16 від 18.03.2020 про те, що відповідно до ст.6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” (далі - Закон) позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як  особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі на підставі рішення Державної міграційної служби України від 10.03.2020 №65-20. 
Не погоджуючись із рішенням Державної міграційної служби України від 10.03.2020 №65-20, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та наявності правомірних підстав для прийняття органами Державної міграційної служби України відповідного рішення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає таке.
Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  (надалі Закон № 3671) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.
Пунктами 1 та 13 частини 1  статті 1    Закону № 3671  визначені поняття:
біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців    1951 року    і    Протоколу щодо статусу біженців 1967  року    та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Статтею 5 Закону № 3671    встановлений порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зокрема, частиною 2  статті 5 Закону № 3671  визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Частиною 4  статті 5 Закону № 3671  передбачено, що особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 6 цієї ж статті встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених    пунктами 1    чи    13    частини першої  статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Стаття 6 Закону № 3671  передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до    Кримінального кодексу України    належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені    пунктами 1    чи    13    частини першої  статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Стаття 7 вказаного Закону  визначає порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Стаття 8 цього Закону  встановлює порядок попереднього розгляду заяв.
Частиною 1 цієї статті встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.
Відповідно до частини 2 цієї статті за бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюється в установленому порядку.
Частиною 3 тієї ж статті передбачено, що під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.
Згідно частин 4 та 5 рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.
Частиною 6  статті 8 Закону № 3671  встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені    пунктами 1    чи    13 частини першої  статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Відповідно до частини 7  статті 8 Закону № 3671  у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з пояснень, наданих міграційному органу на співбесіді від 06.02.2019, заявник повідомив, що представники руху “Талібан” хотіли, щоб заявник приєднався до них, проте заявник не хотів цього робити.    
Далі заявник повідомив, що у зв`язку з тим, що до нього та його батьків почали надходити погрози від представників терористичного угрупування “Талібан”, його батько вирішив з родиною втекти до м. Кабул, але зі слів заявника, представники руху “Талібан” дізналися, що вони знаходяться м.Кабул, та їм довелося знову переїхати, до Пакистану. Згодом батьки заявника вирішили відправити його до іншої країни, тобто до України.
Крім того в своєму зверненні від 31.01.2019 заявник вказує,  що під час навчання та проживання в м. Кабул (Афганістан), з 2006 по 2017 рік, загалом 11 років, заявник неодноразово їздив на канікули до батьків до села Дариджарф (Афганістан), де всього один раз, з далеку бачив представника “Талібан”. Також в співбесіді від 06.03.2019 повідомив, що за період з 2006 по 2017 рік йому нічого не загрожувало та з ним нічого не траплялося.
Щодо погроз з боку “Талібан”, то з пояснень заявника в співбесіді від 06.02.2019 слідує, що погрози надходили до його батька і в тому числі листами, а не заявнику особисто, також заявник не зміг пояснити скільки разів надходили погрози, і надати як доказ ці листи.
Відповідно до Позиції УВКБ ООН “Про обов`язки та стандарта доказів у біженців” 1998 факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Тобто, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Проте заявником не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насилля чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.
Одночасно, в співбесідах від 06.02.2019, заявник повідомляє що, за етнічним походженням є хазареєць, та у зв`язку з цим органи влади Ісламської Держави Афганістан знищують хазарейців (хазара), і позбавляють їх законних громадських прав в Афганістані.
Відповідно до пункту 54 Керівництва, відмінності в поводженні з різними групами біженців дійсно існують в тій чи іншій мірі в багатьох країнах. Особи, які стикаються з менш сприятливим ставленням результаті таких відмінностей, не обов`язково є жертвами переслідувань. Тільки за певних обставин ця дискримінація рівносильна переслідувань. У тому випадку, коли дискримінаційні заходи призводять до наслідків, що завдає істотної шкоди даним особам, наприклад, серйозні обмеження в заві заробляти на життя, відправляти релігійні обряди, в доступі до існуючих можливостей в галузі звіти.
Відповідно до пункту 69, 70 Керівництва, дискримінація на расовій основі часто прирівнюється до переслідувань за змістом Конвенції 1951 року. Це як раз той випадок, коли в результаті расової диискримінації людську гідність принижується до такої міри, що це стає несумісним із самими елементарними і невід`ємними правами людини або коли байдуже ставлення до расових бар`єрів може привести до серйозних наслідків. Простий факт належності до певної расової групи зазвичай не є достатнім для обґрунтування клопотання про представлення статусу біженця.
Положення хазарейців в Афганістані помітно погіршився в XIX столітті, коли вони були витіснені в малопридатні для життя посушливі високогірні райони країни. Проте на сьогоднішній день на території Афганістану, їхня громада перевищує 3 мільйони людей, вони є третім за чисельністю народом країни. Наразі, хазарейці мають та використовують можливість відстоювати свої права, мають право на навчання, мають свою політичну партію.
За інформацією “Радіо Свобода”: “Президент Афганістану ОСОБА_3 пообіцяв створити комісію, що має до 26 травня переглянути маршрут планованої лінії електропередач із Туркменістану, після протестів національної меншини хазарейців. За його словами, якщо цей маршрут усе-таки омине провінцію Баміян, де хазарейці становлять більшість населення, до неї збудують спеціальне відгалуження лінії...
Хазарейці, понад 2 мільйони 800 тисяч, яких живуть у центральній частині Афганістану, зокрема, у провінції Баміян, є, за оцінками, третьою за чисельністю національною групою країни”.
За інформацією Freedom House: “...Конституція визнає безліч етнічних і мовних меншин і вдає більше гарантій рівного статусу меншин, ніж це було історично в Афганістані. З 2001 року традиційно маргіналізована мусульманська меншина шиїтів, до складу якого входить більшість етнічних хазарейців, користується підвищеним рівнем політичного представництва та участі в національних інститутах... ”.
Матеріалами справи встановлено, що заявник 11 років проживав в місті Кабул (Афганістан), де мав змогу отримати освіту, отримати національний паспорт, оформити документи для виїзду за кордон, виїхати та в`їхати до Афганістану після отримання візи в Пакистані. Також в співбесіді від 06.03.2019 заявник повідомив, що під час проживання в місті Кабул він мав змогу отримати медичну допомогу, міг вільно переміщатися по місту, та йому вистачало їжі та води.
Таким чином, аналіз повідомлених заявником відомостей та інформації по країні походження вказує на відсутність дискримінації за етнічною приналежністю, що свідчить про цілеспрямований виїзд, прибуття та перебування заявника в Україні в пошуках кращих умов для життя.
При цьому позивачем в обґрунтування заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано доказів його переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону України № 3671.
Також позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Крім того позивач не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону України № 3671 такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв`язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.
Пояснення позивача про переслідування його рідних чи іншу небезпеку для їх життя викликають сумнів, оскільки позивач зазначив,  що добровільно 07.12.2018 року покинув країну походження для проходження навчання, і лише 31.01.2019, тобто майже через 2 місяці після приїзду до України звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Отже, факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дані звернення до територіального органу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.
Зазначені висновки узгоджуються з  позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.03.2018 року у справі №820/1502/17.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем доведено правомірність прийнятого ним рішення, оскільки   за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останньої із посадовими особами органу міграційної служби не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останньої стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України № 3671.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
          Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,  -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 року по справі № 520/6067/2020 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді 	   	Я.В. П`янова    О.В. Присяжнюк   	

Повний текст постанови складено  09.02.2021 року