17.02.21
22-ц/812/418/21
Справа №488/1106/20                  Головуючий у першій інстанції Селіщева Л. І.
Провадження №22-ц/812/418/21 Доповідач в апеляційної інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А 
 
Іменем України
17 лютого 2021 року                                                м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючої: Ямкової О. О.,
суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,
із секретарем: Біляєвою В. М.,
за участю: позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Красюк О. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 
на рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Селіщевої Л. І. в залі суду в місті Миколаєві о 13 годині 40 хвилині, зі складанням його повного тексту 28 грудня 2020 року, по справі
за позовом 
ОСОБА_1 до 
Державного підприємства «Стивідорна компанія «Ольвія»
(надалі - ДП «СК «Ольвія»)
про поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу, 

У С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ДП «СК «Ольвія» про поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Позивач   зазначав,   що   працював, починаючи з 18 листопада 2019 року водієм у ДП «СК «Ольвія» на випробувальному терміні, а потім на підставі безстрокового трудового договору, з фактичним режимом праці з 6.00 до 19.00 години. 
Внаслідок тривалого режиму праці, з січня 2020 року стан здоров`я позивача погіршився, і тому 17 лютого 2020 року він, як водій, доставивши інших працівників до роботи о 8.00 ранку, поїхав додому перепочити, враховуючи близькість його домашньої адреси, та відсутності інформації про потребу виконувати свої професійні обов`язки найближчим часом. Заборон на перепочинок вдома він не отримував.
В подальшому, отримавши виклик з роботи 17 лютого 2020 року о 14.00 годині, він через 10-15 хвилин прибув за місцем своєї роботи для виконання робочих обов`язків.
Копію наказу про звільнення позивачем ОСОБА_1 отримано 20 березня 2020 року поштою. 
Посилаючись на вищенаведене, позивач вважав своє звільнення незаконним, та просив поновити йому строк на звернення до суду, поновити на роботі в якості водія та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
У письмовому відзиві ДП «СК «Ольвія» вважало позовні вимоги необґрунтованими та посилалося на те, що при прийнятті на роботу позивачу було достеменно відомо про режим його роботи, але скарг від нього за умовами праці до керівництва підприємства ні в усному, ні в письмовому порядку не надходило. Про небажання відпочивати на території підприємства у зв`язку з неналежними умовами, роботодавцю стало відомо лише із письмових пояснень працівника 17 лютого 2020 року. В той же час, позивач протягом лютого 2020 року самовільно від`їжджав додому відпочивати, внаслідок чого інші працівники не мали можливості належним чином виконувати свої обов`язки, через відсутність транспорту для виїзду за межі території підприємства. У день прогулу позивач був відсутній на території підприємства без поважних причин близько п`яти годин, що стало підставою для його звільнення з роботи з дотриманням усіх норм трудового законодавства. 
Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2020 року, в повному тексті якого усунуто описку за ухвалою того ж суду від 20 січня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.
При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач був відсутній на робочому місці, у зв`язку з відпочинком вдома без згоди уповноваженої особи роботодавця, і тому здійснив прогул без поважних причин.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити його позов у повному обсязі.
На думку апелянта, суд першої інстанції невірно трактував його пояснення щодо поважності причин відсутності на роботі, не виклав їх у тексті рішення з повним відображенням. І тому не врахував, що на підприємстві встановлено режим роботи, який значно перевищує 40 годин, внаслідок чого йому, як водієві, потрібен відпочинок, яким він не може скористатися на робочому місці у зв`язку з відсутністю для цього умов. Такі умови праці є неналежними та призвели до погіршення його самопочуття. В той же час стан погіршення здоров`я медчастиною підприємства у нього, як водія, з незрозумілих причин не встановлювався.
Посилався на те, що 17 лютого 2020 року він на початку робочого дня став себе погано почувати, і тому відправився на відпочинок додому. Але, відразу після дзвінка з роботи з`явився для виконання трудових обов`язків, та потім дізнався, що за такий короткий проміжок часу за місцем роботи вже встигли скласти акт про його відсутність, хоча транспортний засіб знаходився під охороною, а він на відпочинку поряд з місцем роботи вдома, вважаючи на невелику відстань до дому в 6км.
Зазначав про те, що право на працю ґарантується кожному громадянину, і з огляду на його перший досвід роботи на підприємстві, керівництво повинно було обмежитися іншим видом дисциплінарного стягнення, та сприяти збереженню роботи.
Вказував, що поважність причин його відсутності на робочому місці належним чином не з`ясовувалася, а зміст письмових пояснень не зовсім відповідає дійсності, так як складено ним під час його залякування можливістю звільнення з роботи. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач по справі вважав її доводи необґрунтованими, а рішення таким, що ухвалене у відповідності до норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав. 
У відповідності до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 самовільно, без погодження з відповідальним працівником відповідача, залишив місце роботи на тривалий час, близько п`яти годин, та відправився додому, тобто вчинив прогул, і тому його звільнення за п.1 ч.4 ст. 40 КЗпП України є законним. 
З такими висновками суду можна погодитися, так як вони відповідають нормам матеріального і процесуального права, та узгоджуються з обставинами, встановленими у справі.
Так, у відповідності до змісту статей 21, 24, 36 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Підставами для припинення договору є угода сторін, закінчення строку дії договору або звільнення за ініціативою працівника чи власника.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 працював у якості водія в ДП «СК «Ольвія» спочатку на випробувальному терміні, а потім на підставі безстрокового трудового договору. З 8 листопада 2019 року є членом первинної організації профспілки працівників ДП «СК «Ольвія» (а.с.56).
При прийнятті на роботу позивач ОСОБА_1 ознайомлений з правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективним договором, умовами праці і наявністю на робочому місці небезпечних та шкідливих виробничих факторів. Зобов`язався виконувати роботу в таких умовах праці, про що 8 листопада 2019 року поставив свій підпис (а.с.55). 
Відповідно до розділу VІ Правил внутрішнього трудового розпорядку ДП «СК «Ольвія» тривалість робочого часу для працівників підприємства встановлюється 40 годин на тиждень. Робота понад встановлену тривалість дня вважається понадурочною і може застосовуватися у виняткових випадках тільки з дозволу профкому і згідно з законодавством. Тривалість робочого дня встановлюється з 8.00 до 17.00, обідня перерва з 12.00 до 12.48, також передбачено встановлення для працівників позмінного графіку роботи (а.с.53).
17 січня 2020 року наказом №31 по ДП «СК «Ольвія» за водієм ОСОБА_1 для виконання трудових обов`язків закріплені три автомобіля: «Hyundai Hi», державний номер НОМЕР_1 , «Hyundai Hi», державний номер НОМЕР_2 , і «Toyota Hiace», державний номер НОМЕР_3 . 
За період роботи позивачу ОСОБА_1 , у зв`язку з виконанням ним обов`язків в ненормований час, виплачено, окрім встановленого заробітку, ще додатково: премія, доплата за ненормований день, доплата за роботу у вечірні години, доплата за роботу у нічні години, та доплата за виконання особо важних завдань (а.с.5-7).
Скарг з боку позивача на умови праці, режим роботи або оплату праці до керівництва підприємства або будь-якого уповноваженого органу за період його роботи у ДП «СК «Ольвія» не поступало (а.с. 1-2, 41-44).
Разом з тим, 17 лютого 2020 року встановлена відсутність ОСОБА_1 на території підприємства з 8.00 до 14.00, без врахування часу на обідню перерву.
За фактом його відсутності складено відповідний акт від 17 лютого 2020 року (а.с.31, 47), та у подальшому проведена перевірка, в процесі якої у позивача відібрані письмові пояснення.
За письмовими поясненнями ОСОБА_1 , наданими ним 17 лютого 2020 року по факту відсутності його на робочому місці (а.с.44), останнім пояснено, що зранку він пройшов медичний огляд та був допущений до виконання обов`язків, після чого доставив інших працівників на роботу, та в 7год. 54хв. поїхав до свого дому на відпочинок, так як на підприємстві, на його переконання, відсутні умови для відпочинку водіїв. Робоче місце він залишив з власної ініціативи, без будь-якого дозволу, та враховуючи недалеку відстань від роботи до місця мешкання, а також можливість при виклику на роботу добратися до робочого місця за 15-20 хвилин. Тому після дзвінка з роботи десь о 13 год. 58хв., він прибув на підприємство приблизно в 14 год. 08хв.. Раніше він також використовував час відпочинку аналогічним способом, десь з 5 по 17 лютого 2020 року.
Інші причини поважності відсутності на робочому місці 17 лютого 2020 року позивачем ОСОБА_1 у письмових поясненнях, наданих керівництву підприємства, не наведено (а.с.44).
За складеним актом та письмовими поясненнями 19 лютого 2020 року директором ДП «СК «Ольвія» на ім`я голови профспілки працівників підприємства направлено подання для дачі згоди на розірвання трудового договору з водієм ОСОБА_1 у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України (а.с.57).
У відповідності до протоколу №10 від 21 лютого 2020 року проведено розширене засідання профспілкового комітету за участю працівника ОСОБА_1 з питання денного : розгляд подання директора про дачу згоди на розірвання трудового договору (а.с.58).
На цьому засіданні ОСОБА_1 повідомив, що не може відпочивати на роботі у вільний час, у зв`язку з незадовільними умовами, в тому числі антисанітарією, старим диваном тощо. Тому 17 лютого 2020 року він, після виконання обов`язків зранку, поїхав додому, де випив каву, відчув себе недобре і заснув. До лікарні в цей день і час він не звертався, службова машина в цей час стояла біля його дому (а.с.59).
За наслідками розгляду питання, прийнято рішення профспілки, яким надана згода керівництву ДП «СК «Ольвія» на розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 частиною 1 статі 40 КЗпП України (а.с.60-61)
Рішення профспілки є вмотивованим, та відповідає вимогам статті 43, пункту 10 частини 1 статті 247 КЗпП України, а також статті 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».
За встановлених обставин час відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 17 лютого 2020 року у табелі обліку використання робочого часу протабельовано як «прогул» (а.с.48).
Наказом №114-к по ДП «СК «Ольвія» від 24 лютого 2020 року ОСОБА_1 звільнено з підприємства за прогул без поважних причин 17 лютого 2020 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (а.с.4).
Копія наказу направлено поштою за місцем мешкання позивача в той же день, але листа вручено лише 11 березня 2020 року, не з вини роботодавця. Трудову книжку працівник отримати у відповідному порядку відмовився (а.с.62-69).
За наведеного, та враховуючи обставини відсутності працівника на робочому місці, які встановлені з його особисто наданих письмових пояснень, а також усних пояснень на засіданні профспілкового комітету, які фактично підтверджені ОСОБА_1 і у змісті поданої ним позовної заяви, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що причини відсутності водія ОСОБА_1 на робочому місці 17 лютого 2020 року в ДП «СК «Ольвія» є неповажними, тобто ним вчинено прогул, що відноситься до порушення робітником трудової дисципліни.
Доводи позивача у апеляційній інстанції на інші причини відсутності його на робочому місці, у зв`язку з поганим самопочуттям, що було викликано хворобою, та надання виписок з медичної карти на звернення за амбулаторною допомогою на наступний день, спростовується обставинами, вірно встановленими судом першої інстанції на підставі належно досліджених ним письмових доказів, що містяться у справі, та не спростовують встановлений факт відсутності поважних причин на виконання працівником трудових обов`язків на протязі п`яти годин 17 лютого 2020 року. 
Не є, в цьому розумінні, і належними доказами копії довідки медичної установи та витяги з медичної карти ОСОБА_1 щодо його звернення до лікарів 18 та 20 лютого 2020 року, оскільки вони відбулися вже після дня, в якому працівником було вчинено прогул.
Згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України звільнення працівника з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Тобто звільнення працівника за зазначеною статтею є одним з видів дисциплінарного стягнення.
При накладенні дисциплінарних стягнень роботодавцем повинні бути дотримані процедура та порядок, передбачені статями 147-149 КЗпП України, а саме: проведені відповідні перевірки фактів порушення дисципліни, відібрані пояснення від працівника як порушника дисципліни, та застосовані види стягнень з урахуванням його попередньої роботи та інших обставин. 
Усі визначені вищенаведеними нормами трудового законодавства процедури та порядок звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи роботодавцем ДП «СК «Ольвія» дотримані.
Посилання позивача на можливість обрання відповідачем іншого дисциплінарного стягнення, направленого на збереження ним роботи, враховуючи його перший досвід роботи на підприємстві, та відсутність інших стягнень, не може бути прийнято до уваги колегією суддів, оскільки за положеннями статей 147, 147? КЗпП України обрання виду дисціплінарного стягнення є виключною компетенцією органу, який наділений, як правом прийняття на роботу, так і правом накладення дисціплінарного стягнення на працівника, що допустив порушення трудової дисципліни. 
Тому при встановленні зазначених фактів судом вірно застосовані норми матеріального і процесуального права та обґрунтовано відмовлено в задоволенні позову, так як звільнення позивача здійснено адміністрацією з дотримання норм трудового законодавства. 
За такого судове рішення, яке ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права у відповідності до статті 375 ЦПК України не підлягає скасуванню або зміні.
Посилання позивача на невмотивованість судового рішення, у зв`язку з тим, що судом дослівно не викладені його пояснення, є такими, що не відповідають статті 265 ЦПК України, яка зазначає, що судове рішення має містити лише стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, а у мотивувальній частині обставини, які встановлені судом, а не зводитися до відтворення пояснень, наданих позивачем у судових засіданнях. 
Щодо інших подібних заперечень та наведених щодо цього аргументів в апеляційній скарзі, то колегія суддів враховує наступне. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, від 18 липня 2006 року).
Відтак, на переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції є достатньо мотивованим та таким, що відповідає нормам закону.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливає, а зводяться до незгоди заявника із висновком суду, в основному направлені на надання нових доказів та переоцінку тих доказів, які належним чином досліджені судом першої інстанції, та перепровірені судом апеляційної інстанції..
Підстав, передбачених статтею 141 ЦПК України, для перерозподілу судових витрат, колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384ЦПК України, колегія суддів 
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча                                                 О. О. Ямкова

Судді                                                 С. Ю. Колосовський
        О. В. Локтіонова