ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" лютого 2021 р.           Справа№ 910/17348/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Тищенко О.В. 
          Станіка С.Р. 

секретар судового засідання    Місюк О.П.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Тутковський» 
на ухвалу      Господарського суду міста Києва
від                      10.11.2020
у справі          № 910/17348/20 (суддя Балац С.В.)
за позовом    Приватного акціонерного товариства «Тутковський»
до                        Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно
                       комунального підприємства «Реєстратор»
                   Столярова Едуарда Олеговича
про                     визнання незаконними рішень державного реєстратора та
                              скасування реєстраційних дій

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Тутковський» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно комунального підприємства «Реєстратор» Столярова Едуарда Олеговича про визнання незаконними рішень державного реєстратора та скасування реєстраційних дій.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 у справі №  910/17348/20 відмовлено у відкритті провадження.
Не погоджуючись із згаданою ухвалою, Приватне акціонерне товариство «Тутковський» оскаржило її в апеляційному порядку, просило скасувати ухвалу та справу направити до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду зі стадії прийняття позовної заяви. Доводи апелянта зводяться до того, що звертаючись з  даним позовом до суду про визнання незаконними рішень державного реєстратора та скасування реєстраційних дій, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що за наявності судової заборони на вчинення реєстраційних дій, заяви власника на заборону вчинення реєстраційних дій та незавершених реєстраційних дій щодо нерухомого майна за адресою: м, Київ, вул. Дубровицька, 28, неможливе проведення державної реєстрації прав власності щодо нерухомого майна та наявні підстави для зупинення реєстраційних дій відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», однак державним реєстратором 08.05.2019 прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке належало позивачу, за Публічним акціонерним товариством «Банк «Український капітал». Апелянт стверджував, що предметом  спору у даній справі є не лише  правомірність рішення державного реєстратора, а й правомірність вибуття права власності  ПрАТ «Тутковський» на вказане майно, а тому спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а існує спір про право, яке виключає розгляд заявлених позовних вимог в порядку адміністративного судочинства. Відтак, вирішуючи питання відкриття провадження у даній справі, суд першої інстанції при визначенні підвідомчості  мав застосувати приписи п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України та відкрити провадження у справі, проте  помилково відніс даний спір до публічно-правового.
В судове засідання апеляційної інстанції 16.02.2021 з`явився представник позивача (апелянта), представник відповідача не з`явився  не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення йому відповідної ухвали суду про призначення справи  до розгляду.
За приписами  ч.ч. 1, 3 ст. 202  ГПК України  неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Положеннями п. 1  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої   Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 16.02.2021 представник відповідача, явка якого в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про  дату, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи суду не надіслав, апеляційний суд вважав за можливе  розглядати справу за відсутності  цього представника за наявними у справі матеріалами.
Представник  позивача в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав,  оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду зі стадії прийняття позовної заяви.
Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, Приватне акціонерне товариство «Тутковський» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно комунального підприємства «Реєстратор» Столярова Едуарда Олеговича про визнання незаконними рішень державного реєстратора та скасування реєстраційних дій
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 у справі № 910/17348/20 відмовлено у відкритті провадження. 
Відповідно до ст. 1 ГПК України господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.
За змістом ч. 2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
При цьому, варто акцентувати увагу на рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 1-2/2002 N 15-рп/2002, відповідно до якого положення ч.2 ст. 124 Конституції України треба розглядати в системному зв`язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч.5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.
За змістом ч.2 ст.124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, які виникають в державі, кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин.
Право на судовий захист передбачено й іншими приписами Конституції України, зокрема, відповідно до ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Положеннями ч.4 ст.13 Конституції України встановлено обов`язок держави забезпечити захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, в тому числі й у судовому порядку.
Право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За приписами ч. 4 ст.11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Кожен на підставі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Відповідно до позиції Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Водночас, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (див. рішення Суду у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України, no. 20347/03, від 12.03.2009). Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року, Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
У рішенні ЄСПЛ від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» зазначено, що «право на суд» не є абсолютним. Воно може підлягати обмеженням, що допускаються, оскільки право на доступ за своєю природою вимагає регулювання державою. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, що саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
Обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (див. рішення Суду у справі Наталія Михайленко проти України, no. 49069/11, від 30.05.2013).
Таким чином, прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007).
Відмовляючи у відкриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що в поданому до суду позові позивач вказував на порушення відповідачем, як державним реєстратором, порядку здійснення реєстраційних дій, позивачем визначено саме державного реєстратора, в той час як його вимоги фактично зводяться до оскарження рішення індивідуального акту суб`єкта владних повноважень, що виключає можливість розгляду даного спору за правилами господарського судочинства. При цьому, місцевий суд зазначив, що за наявності спору про право власності позивача на належне йому нерухоме майно, відповідачем за таким позовом має бути саме та особа,  якою здійснено реєстрацію оспорюваного нерухомого майна на підставі правовстановлюючого документа Водночас, в даному випадку спір не стосується підстав набуття/позбавлення права власності на нерухоме майно, він не є спором про право та має публічно-правовий характер.
Проте апеляційний суд не погоджується з такими висновками місцевого господарського  суду.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
При цьому, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин в їх сукупності. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства,  в якому розглядається визначена категорія справ.
Положеннями  п. 6 ч. 1 ст.  20 ГПК України, зокрема, визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.
Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) й таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, й саме з метою його захисту. При цьому для отримання судового захисту необхідно довести законність цих прав в суді.
Натомість, на підставі ч. 1 ст. 2  Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно - правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з цим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.
Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Як встановлено матеріалами справи, звертаючись з  даним позовом до суду про визнання незаконними рішень державного реєстратора та скасування реєстраційних дій, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що за наявності судової заборони на вчинення реєстраційних дій, заяви власника про заборону вчинення реєстраційних дій та незавершених реєстраційних дій щодо нерухомого майна за адресою: м, Київ, вул. Дубровицька, 28, неможливе проведення державної реєстрації прав власності щодо нерухомого майна та  наявні підстави для зупинення реєстраційних дій відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», проте 08.05.2019 державним реєстратором прийнято рішення щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке належало позивачу, за Публічним акціонерним товариством «Банк «Український капітал». 
Тобто, предметом  спору у даній справі є не лише  правомірність рішення державного реєстратора, а й законність вибуття права власності ПрАТ «Тутковський» на вказане майно, а тому спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів від порушень з боку органів державної влади у сфері публічно-правових відносин, а існує спір про право, яке виключає розгляд заявлених позовних вимог в порядку адміністративного судочинства.
Відтак, вирішуючи питання відкриття провадження у даній справі, суд першої інстанції  встановлюючи підвідомчість спору  мав застосувати приписи п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України, однак  помилково відніс даний спір до публічно-правового.
З огляду на наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції безпідставно, всупереч вимогам чинного ГПК України, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для  відмови у відкритті провадження  у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Тутковський» про визнання незаконними рішень державного реєстратора та скасування реєстраційних дій.
Відповідно до п. 4  ч. 1   ст. 280 ГПК України  підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Положеннями ч. 3 ст. 271 ГПК України встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвали про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
За змістом п. 6 ст. 275 ГПК України апеляційний господарський суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За таких обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що наведені місцевим судом обґрунтування оскарженої ухвали є незаконними, не можуть бути достатніми підставами для відмови у відкритті провадження у справі, відтак апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а ухвала місцевого суду - скасуванню з направленням справи до Господарського суду міста Києва для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
В зв`язку з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом апеляційної скарги, має здійснюватись місцевим судом за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України.
Оскільки в судовому засіданні 16.02.2021 було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, а суддя Станік С.Р. перебував у відпустці з 19.02.2021 по 02.03.2021 включно, повний текст постанови підлягає підписанню після виходу цього судді з відпустки.
Керуючись ст.ст. 255, 269-270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Тутковський»  задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 у справі № 910/17348/20 - скасувати. 
Матеріали  справи  № 910/17348/20 повернути до Господарського суду міста Києва для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.  288-289  ГПК України.

                                                                 Повний текст постанови підписано 03.03.2021 

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                О.В. Тищенко

                                                                                С.Р. Станік