Справа № 462/5804/17                                        Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/378/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:63

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М., 
секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , позивачки ОСОБА_3 , її представниці – ОСОБА_4 , позивача ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Галайко Н.М. від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Юридичного департаменту Львівської міської ради, Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду», державного реєстратора Бацик Мар`яни Геннадіївни Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Львівської міської ради, третя особа: Львівське комунальне підприємство «Сяйво» про визнання правочинів недійсними та ін. та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та втратили право на приватизацію житла, -

в с т а н о в и л а : 

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Юридичного департаменту Львівської міської ради, Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду», державного реєстратора Бацик Мар`яни Геннадіївни Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Львівської міської ради, третя особа: Львівське комунальне підприємство «Сяйво» про визнання правочинів недійсними - задоволено частково. Визнано недійсним договір найму на жилий блок № 2 у гуртожитку на АДРЕСА_1 та скасовано розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 390 від 19.07.2017 року. Визнано недійсним наказ юридичного департаменту Львівської міської ради від 20 жовтня 2017 року № 289-Ж-З та скасовано свідоцтво про право власності на жилий блок 2 на АДРЕСА_1 від 20 жовтня 2017 року. Скасовано рішення державного реєстратора Бацик Мар`яни Геннадіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності ОСОБА_1 на жилий блок 2 на АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та втратили право на приватизацію житла – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн.
Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі просить скасувати повністю рішення і постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 відмовити. Задовольнити повністю його зустрічний позов. 
Вважає вказане рішення безпідставним, незаконним, необґрунтованим та таким, що суперечить фактичним обставинам справи. Вказує, що суд повністю проігнорував докази і не дослідив в суді обставини, які вказують на те, що в дійсності діти народились і виросли в АДРЕСА_2 , оскільки позивачка ОСОБА_3 була змушена проживати у своїх батьків, бо він працював у Львові і проживав в чоловічому гуртожитку Львівської залізниці у АДРЕСА_3 , де в 1990 році став на чергу для покращення житлових умов, що підтверджується, заявою, довідками та актами обстеження умов, паспортом позивача ОСОБА_5 . Зазначає, що суд всупереч вимогам цивільного процесуального законодавства не дослідив, не надав належної оцінки, не взяв до уваги доводи його представників, про те, що після розлучення він з позивачами не проживає понад 12 років і не веде з ними спільне господарство, вони перестали бути членами його сім`ї і не має перед колишньою дружиною ОСОБА_3 та повнолітніми дітьми позивачами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 жодних цивільно-правових зобов`язань; вони ніколи не проживали в блоці № НОМЕР_1 і ніколи не сплачували і не сплачують за нього квартплату і належні платежі, оскільки створили свої окремі сім`ї, які не мають жодного відношення одна до одної і проживають окремо від нього поза межами гуртожитку, що підтверджується офіційними довідками ЛКП «Сяйво», відповідями на інформаційні запити, складеними актами про їх не проживання та свідками, а також багаточисленними квитанціями про сплату квартплати і комунальних платежів за всі роки. Натомість позивачі жодних доказів щодо постійного проживання і реєстрації в блоці №2 та сплату ними квартплати і комунальних платежів суду не надали. Також вказує, що при прийнятті рішення суд не врахував, що сам по собі факт спільного з відповідачем проживання в жилому блоці АДРЕСА_4 в гуртожитку 12 років назад, наявність сумнівної прописки і відсутність відмітки в паспорті про знаття з реєстрації в гуртожитку, не є підставою для скасування його права власності на житловий блок №2 в цьому гуртожитку, який він отримав на законних підставах після розлучення з позивачкою ОСОБА_3 , постійно проживав в ньому, здійснив його ремонт за власні кошти, одноособово сплачував і сплачує в повному обсязі квартплату і належні комунальні платежі, а тому висновок суду, що відповідачем ОСОБА_1 при поданні документів на приватизацію жилого блоку введено в оману орган, який здійснює приватизацію, щодо кількості осіб, які проживають у жилому блоці та висновок суду, що для укладення договору найму ОСОБА_1 вдався до введення в оману службових та посадових осіб Залізничної РА ЛМР, не надавши дійсну інформацію про осіб, які спільно з ним проживають та зареєстровані, не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, зазначає, що суд не взяв до уваги поданих доказів, які вказують на те, що позивачі не перебували на квартирному обліку, а для обґрунтування свого незаконного права на приватизацію житлового блоку №2 в гуртожитку ними були використані фіктивні документи, в яких були внесені завідомо неправдиві відомості про їх прописку і проживання однією з відповідачем сім`єю в чоловічому гуртожитку для одиноких осіб, що не перебувають в сімейних відносинах. Звертає увагу, що суд не розглянув і прийняв рішення про відмову в задоволенні його зустрічного позову щодо визнання позивачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та втратили право на приватизацію житла, необґрунтовано, безпідставно і незаконно послався на уже прийняте у цьому засіданні рішення за первісним позовом про скасування його права власності на вказаний житловий блок. Таким чином вважає, що рішення суду було прийнято фактично без з`ясування обставин і нехтування його доводами і доказами, на які він послався як на підставу своїх вимог і заперечень, та вирішив справу лише на підставі недостовірних доказів, наданих позивачами, позбавивши його в такий спосіб можливості довести перед судом свою правоту, чим порушив основні засади здійснення судочинства в Україні, гарантовані ст. 129 Конституції України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, позивачки ОСОБА_3 , її представниці – ОСОБА_4 , позивача ОСОБА_5 – в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів первісної позовної заяви, відзиву на неї, уточненої позовної заяви ОСОБА_3 , відзиву на неї, відповіді на відзив, зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 4, 10, ч.3 ст. 12, ст. 13, ст. 141 ЦПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1, 2, 3, 5, ч.1 ст. 4  Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.11-2 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», п.4, п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, постанову Верховного Суду України у справі №6-121цс13, ст.ст. 61, 64, ч.2 ст. 65 ЖК України,  ч.1 ст. 16, ч.1 ст. 21, 319, 391 ЦК України, та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6  і відмовляючи в задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 , виходив з того, що згідно довідки № 209, виданої ЛКП «Сяйво» 30 листопада 2017 року, у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 прописані та проживають ОСОБА_3 , 1969 року народження, ОСОБА_6 , 1994 року народження, ОСОБА_5 ,1988 року народження. Згідно заяви ОСОБА_1 він 07 вересня 2017 року, він 13 вересня2017 року звернувся до керівника органу приватизації про оформлення передачі у власність квартири. У графі, яка передбачає розподіл долі власності ніхто не зазначений. Сама заява підписана виключно відповідачем ОСОБА_1 . Крім того, його визначено уповноваженим власником. Окрім цього, з поданої бюро приватизації довідки про склад сім`ї громадянина, які мають право на приватизацію житла вказаний лише ОСОБА_1 . Наказом юридичного департаменту ЛМР № 289-Ж-3 від 20 жовтня 2017 року ОСОБА_1 передано у власність жилий блок № НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 . Суд встановив, що згідно свідоцтва про право власності на жилий блок від 20 жовтня 2017 року ОСОБА_1 є власником вищезазначеного майна. Згідно витягу з протоколу № 7 спільного засідання адміністрації та профкому Моторвагонного депо Львів від 03 серпня 2006 року, ОСОБА_1 , 1966 року народження, ОСОБА_3 , 1969 року народження, ОСОБА_5 , 1988 року народження, ОСОБА_6 , 1988 року народження, виділено двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 . Суд вказав, що приватизація кімнати у гуртожитку, у якій право на проживання мають четверо осіб, можлива лише після їхнього розселення в окремі жилі приміщення (кімнати). Жодних доказів розселення позивачів відповідачем ОСОБА_1 суду не надано. Крім того суд зазначив, що саме по собі подання зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання позивачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підтверджує той факт, що їхнє місце реєстрації проживання зареєстроване у спірному житловому блоці. А відтак, вони до вирішення питання про визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним майном, мають право ним користуватися. Крім того, з письмових пояснень паспортиста ЛКП «Сяйво» ОСОБА_7 суд встановив, що 26 червня 2017 року до неї звернувся ОСОБА_1 з проханням надати довідку, що підтверджує реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_1 . Необхідність отримання довідки відповідач пояснив тим, що втратив паспорт. 26 червня 2017 року паспортистом видано довідку № 305, яка підтверджувала факт реєстрації місця проживання за вищезгаданою адресою лише ОСОБА_1 . Зазначив, що цієї довідки достатньо для отримання довідки форми 13 у Залізничній РА ЛМР. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачем ОСОБА_1 при поданні документів на приватизації жилого блоку введено в оману орган, який здійснює приватизацію, щодо кількості осіб, які проживають у жилому блоці. Враховуючи вищенаведені обставини, суд прийшов до висновку, що наказ юридичного департаменту ЛМР № 289-Ж-3 від 20 жовтня 2017 року підлягає визнанню недійсним. Крім того, враховуючи наведені вище встановлені судом факти суд прийшов до висновку, що розпорядження Залізничної РА ЛМР № 390 від 19 липня 2017 року підлягає скасуванню, а договір найму на жилий блок АДРЕСА_6 підлягає визнанню недійсним. Розпорядженням Залізничної РА ЛМР № 390 від 19 липня 2017 року ОСОБА_1 визнано основним наймачем та укладено з ним договір найму на жилий блок № 2 у гуртожитку по АДРЕСА_1 . Суд встановив, що до заяви про укладення договору найму на квартиру за адресою АДРЕСА_7 , скерованої голові Залізничної РА ЛМР Гладяк Г.М., Гриців Р.М. додано довідку № 805 від 26 листопада 2017 року, у якій зазначено, що у гуртожитку по АДРЕСА_1 , прописаний та зареєстрований лише ОСОБА_1 . Проте, як попередньо встановив суд, разом з ним у зазначеному жилому блоці зареєстровані також відповідачі. Жодних допустимих доказів на підтвердження факту їх розселення або факту їх не проживання чи неповажних підстав не проживання відповідачем ОСОБА_1 суду не надано. Відтак, суд прийшов до висновку, що для укладення договору найму, ОСОБА_1 вдався до введення в оману службових та посадових осіб Залізничної РА ЛМР, не надавши дійсну інформацію про осіб, які спільно з ним проживають та зареєстровані. Так, Залізничною РА ЛМР видано оскаржуване розпорядження № 390 від 19 липня 2017 року на підставі документів, які є такими, що містять недостовірну інформацію. Відтак, суд прийшов до висновку, що вищезгадане розпорядження, як акт індивідуальної дії, видане з порушенням норм цивільного законодавства і порушує права та інтереси позивачів, оскільки такі мали та мають право проживати у вищезгаданому жилому блоці, бути наймачами та мають право здійснювати приватизацію такого. А тому, суд вважав, що зазначене розпорядження Залізничної РА ЛМР підлягає скасуванню. Разом з тим підлягає визнанню недійсним і договір найму, укладений з наймачем ОСОБА_1 на підставі скасованого розпорядження Залізничної РА ЛМР. Також, у зв`язку із скасуванням наказ юридичного департаменту ЛМР № 289-Ж-3 від 20 жовтня 2017 року, суд вважав, що скасуванню підлягає видане на цій підставі свідоцтво про право власності на жилий блок № НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 від 20 жовтня 2017 року та державна реєстрація речових прав за ОСОБА_1 . Відтак, рішення державного реєстратора Бацик Мар`яни Геннадіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності ОСОБА_1 на житловий блок по АДРЕСА_1 підлягає скасуванню, оскільки воно є похідним від скасування державної реєстрації прав власності на зазначене вище майно. Що стосується позовної вимоги про зобов`язання державного реєстратора внести запис в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер: 37921368 від 03 листопада 2017року) про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно, суд зазначив, що суди не вправі втручатись в повноваження та діяльність суб`єктів владних повноважень, або ж підміняти їх. Отже, суд не має права втручатися в дискреційні повноваження державного реєстратора Бацик Мар`яни Геннадіївни та перебирати на себе їх повноваження. Щодо позовних вимог, заявлених за зустрічним позовом ОСОБА_1 суд зазначив, що враховуючи те, що позовні вимоги за первісним позовом, які стосувалися скасування права власності відповідача ОСОБА_1 задоволені, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог за зустрічним позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, оскільки ОСОБА_1 не є власником вищезазначеного майна. З приводу позовної вимоги за зустрічним позовом про визнання позивачів такими, що втратили право на приватизацію житла суд зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи те, що місце проживання відповідачів за зустрічним позовом зареєстроване у вищезгаданому житловому приміщенні, а рішення, яким це майно передано ОСОБА_1 у власність в порядку приватизації визнано недійсним, позивачі мають право на здійснення приватизації жилого блока № 2 у будинку АДРЕСА_1 . А тому, суд вважав, що майнові та особисті немайнові права і інтереси ОСОБА_1 у даному випадку не порушуються, а сама позовна вимога про визнання відповідачів за зустрічним позовом такими, що втратили право на приватизацію жилого приміщення є необґрунтованою та безпідставною. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають до часткового задоволення. Відтак, наказ юридичного департаменту ЛМР № 289-Ж-3 від 20 жовтня 2017 року підлягає визнанню недійсним, свідоцтво про право власності на жилий блок № НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 від 20 жовтня 2017 року та державна реєстрація речових прав за ОСОБА_1 , рішення державного реєстратора Бацик Мар`яни Геннадіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності ОСОБА_1 на житловий блок по АДРЕСА_1 підлягають скасуванню, а позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.
       7.12.2017 ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , Гриців Ю.Р. звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1 , Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Львівській області, третя особа: ЛКП «Сяйво», у якому просили: визнати недійсним розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 19.07.2017 року №390, наказ юридичного департаменту Львівської міської ради від 20 жовтня 2017 року №289-Ж-З, свідоцтво про право власності на жилий блок АДРЕСА_6 видане на ім`я ОСОБА_8 та Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на жилий блок № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 .        
2.03.2018 ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 подали позовну заяву в порядку ст. 49, у якій остаточно просили:
?визнати недійсним договір найму на жилий блок АДРЕСА_6 ;
?скасувати розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 390 від 19.07.2017 року;
?визнати недійсним наказ юридичного департаменту Львівської міської ради від 20 жовтня 2017 року № 389-Ж-З;
?скасувати свідоцтво про право власності на житловий блок 2 на АДРЕСА_1 від 20 жовтня 2017 року; 
?скасувати рішення державного реєстратора Бацик Мар`яни Геннадіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності ОСОБА_1 на житловий блок на АДРЕСА_1 ;
?зобов`язати внести запис в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /індексний номер: 37921368 від 03.11.2017р./ про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно. 
В обґрунтування позовних вимог покликалися на те, вони та відповідач ОСОБА_1 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , жилий блок № 2. На підставі рішення спільного засідання адміністрації та профкому Моторвагонного депо Львів від 03.08.2006 року /протокол № 7/, без зняття з квартирної черги їхній сім`ї у складі 4-х осіб було надано 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_8 , житловою площею 28.4 кв. м., загальна площа 49.7 кв. м. з всіма комунальними послугами. Постановою керівництва залізниці та президії Дорпрофсожу від 21.05. 2008 року № П-18/8 був закріплений за ними 4-ма вказаний вище двокімнатний житловий блок АДРЕСА_6 . З того часу вони постійно проживають у вказаному жилому блоці № 2 та оплачують за усі комунальні послуги. Шлюб між позивачкою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 грудня 2006 року. Згідно наказу Департаменту житлового господарства Львівської міської ради № 33 від 11.02.2014 року, будинок АДРЕСА_1 був переданий у власність територіальної громади м.Львова, на баланс Львівського комунального підприємства «Сяйво» від відокремленого підрозділу «Будівельно-монтажне експлуатаційне управління № 1» Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця». Позивачка ОСОБА_3 вказує також, що вона з дітьми постійно зверталися до відповідача ОСОБА_1 з проханням переоформити місце проживання всіх у жилий блок № 2 у якому довгий час проживають, проте, у паспортах у них є штамп про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , так як всі документи знаходяться відповідача. В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовом про встановлення порядку користування квартирою та укладення окремого договору найму жилого приміщення. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2017 року /справа № 462/673 9/16-ц/ його позов було залишено без розгляду у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 подав письмову заяву про це. 29.11.2017 року, колишній чоловік позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_1 звернувся до позивачів із проханням звільнити його квартиру, зважаючи на той факт, що лише він є власником квартири і хоче її продати. Як стало відомо пізніше позивачам, підставі незаконних дій та підроблених документів працівниками ЛКП «Сяйво» ОСОБА_1 звернувся з заявою про укладення договору найму на житлове приміщення вказуючи, що лише він один зареєстрований у гуртожитку по АДРЕСА_1 , навмисно не вказавши те, що і вся його сім`я також проживає в жилому блоці № 2. Позивачі зазначають, що ОСОБА_1 навмисно ввів в оману Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради надавши незаконні документи, які ствердили, що лише він один проживає у жилому блоці № 2. На підставі розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 19.07.2017 року № 390 відповідач був визнаний основним наймачем та з ним одним був укладений договір найму на жилий блок № 2 та зобов`язано ЛКП «Сяйво» внести зміни у відповідну документацію. Після цього ОСОБА_1 звернувся до органу приватизації та отримав свідоцтво про право власності на жилий блок від 20 жовтня 2017 року на підставі наказу юридичного департаменту Львівської міської ради від 20 жовтня 2017 року №289-Ж-З, а у подальшому 30.10.2017 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на вказаний жилий блок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вважають, що своїми незаконними діями ОСОБА_1 порушив майнові та житлові права позивачі та позбавив їх єдиного житла у м. Львові. Просять позов з урахуванням збільшення позовних вимог задовольнити.
27.04.2018 ОСОБА_1 подав в суд зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , у якій просив:
?визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили права користування житловим приміщенням – житловим блоком № НОМЕР_1 в гуртожитку АДРЕСА_1 ;
?визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що не мають права на приватизацію цього житла. 
В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_3 не проживає у жилому блоці АДРЕСА_6 з часу винесення судом рішення про розірвання шлюбу, а саме: з 07 грудня 2006 року (рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07.12.2006 року), виїхала на проживання до цивільного чоловіка в смт. Оброшино, Пустомитівского району, Львівської області, проживає по АДРЕСА_9 , позивач ОСОБА_5 з часу одруження - з 29.08.2009 року проживає з дружиною по АДРЕСА_10 , а позивачка ОСОБА_6 з 2014 року, тобто з часу перебування у цивільному шлюбі, проживає по АДРЕСА_11 . Ці обставини стверджуються рішенням суду про розірвання шлюбу, копією ухвали судді Залізничного районного суду м. Львова, довідкою про проживання сина ОСОБА_9 по АДРЕСА_12 , письмовими актами та показаннями свідків. Вказує, що ОСОБА_3 після розірвання шлюбу не мала права на прописку у житловий блок № 2, так як перестала бути членом сім`ї, а тому була прописана паспортисткою та комендантом гуртожитку незаконно. Зазначає, що у гуртожитку надавалося лише ліжко-місце для малолітніх дітей ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , а отже, коли вони виросли та одружилися, перестали бути членами сім`ї.
Згідно ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до ст. 64, ч. 2 ст. 65 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду приватизація державного житлового фонду» (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Згідно ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. 
Частиною 1 статті 4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду.
Згідно ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Згідно п.11-2 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», громадяни, які на правовій підставі вселені у гуртожитках та фактично проживають у ньому на умовах надання їм місця, набувають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитку відповідно до цього Закону після їх розселення в окремі жилі приміщення в гуртожитку (або його частини), в якому жилі приміщення (або їх частини) використовуються для проживання громадян на умовах надання ліжко-місця, такі жилі приміщення можуть бути приватизовані лише після розселення громадян, які в них проживають на умовах надання ліжко-місця в окремі жилі приміщення.
Відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації. 
Пунктом 18 Положення передбачено, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.
За змістом пункту 4 Положення передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється у приватну власність (спільну сумісну, спільну часткову) за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах, кімнатах у комунальній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається житло.
Як вбачається із матеріалів справи, вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не спростовано, – розпорядженням Залізничної РА ЛМР № 390 від 19 липня 2017 року ОСОБА_1 визнано основним наймачем та укладено з ним договір найму на жилий блок № 2 у гуртожитку по АДРЕСА_1 .
Як вбачається з заяви ОСОБА_1 від 07 вересня 2017 року, 13 вересня 2017 року такий звернувся до керівника органу приватизації про оформлення передачі у власність квартири. У графі, яка передбачає розподіл долі власності ніхто не зазначений. Сама заява підписана виключно відповідачем ОСОБА_1 . Крім того, його визначено уповноваженим власником (Т.1 а.с. 120).
Окрім цього, з поданої бюро приватизації довідки про склад сім`ї громадянина, які мають право на приватизацію житла вказаний лише ОСОБА_1 (Т.1 а.с. 121).
Наказом юридичного департаменту ЛМР № 289-Ж-3 від 20 жовтня 2017 року ОСОБА_1 передано у власність жилий блок № НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 (Т.1 а.с. 118).
20.10.2017 року ОСОБА_1 видано свідоцтва на право власності на жилий блок 2 за адресою АДРЕСА_1 , площею 45,3 кв.м.
Проте, з витягу з протоколу № 7 спільного засідання адміністрації та профкому Моторвагонного депо Львів від 03 серпня 2006 року вбачається, що ОСОБА_1 , 1966 року народження, ОСОБА_3 , 1969 року народження, ОСОБА_5 , 1988 року народження, ОСОБА_6 , 1988 року народження, тобто на сім`ю ОСОБА_1 в складі 4 особи, – виділено двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 (Т.1 ас. 12).
Крім цього, згідно постанови керівництва залізниці та президії Дорпрофсожу №П-18/8 від 21.05.2008 року «Про закріплення жилих приміщень в гуртожитку АДРЕСА_1 », закріплено за ОСОБА_1 в складі сім?ї 4 особи (він, дружина, син, дочка) приміщення №2 (двокімнатний) (Т.1 а.с. 14-15, 175-176).
Крім цього, з довідки Виробничого підрозділу «МоторвагонногоДЕПО Львів» №647 від 26.05.2017 року вбачається, що на квартирному обліку для забезпечення житловою площею ОСОБА_1 перезуває: згідно витягу з протоколу №12 від 25.10.1990р. засідання адміністрації і профкому депо Львів-Схід з 25.10.1990р. помічника машиніста ОСОБА_1 взято на облік для забезпечення житловою площею як проживаючого у гуртожитку; згідно витягу з протоколу №1 від 11.01.2007р. засідання профспілкового комітету моторвагонного депо Львів з 11.01.2007р. на квартирний облік взято членів сім`ї черговика №13 ОСОБА_1 – складом сім`ї 4 особи; згідно витягу з протоколу №7 від 11.06.2013р. засідання профспілкового комітету моторвагонного депо Львів з 11.06.2013р. проведено розділення квартирної черги машиніста електропоїзда ОСОБА_1 у зв`язку з розлученням з дружиною ОСОБА_3 та знято з квартирного обліку ОСОБА_3 , залишивши на квартирному обліку №7 ОСОБА_1 , сина ОСОБА_5 , 1988 р.н. та дочку ОСОБА_6 , 1994 р.н. (Т.1 а.с. 65).
Також, згідно листа ЛКП «Сяйво» №2-188 від 22.03.2018 року будинок АДРЕСА_1 прийнятий на баланс м. Львова від 10.02.2014 року. Згідно інвентаризаційного акту у гуртожитку в кімнаті № НОМЕР_1 проживало 4 особи, зокрема: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . 06.09.2017 року ОСОБА_1 перереєструвався у гуртожитку в квартиру АДРЕСА_8 згідно розпорядження Залізничної районної адміністрації. Станом на 22.03.2018 року 3 особи, зокрема: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 є не перереєстрованими (Т.1 а.с. 94).
Крім цього згідно довідок Дистанції цивільних споруд на ст. Львів №397, Відокремленого підрозділу управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд №6 від 02.08.2006 р. №255, Відокремленого підрозділу управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд №6 від 28.11.11р. №48, вбачається, що як позивачі, так і відповідач, як члени однієї сім`ї, станом на 1996, 2006, 2011 рік проживали у гуртожитку на АДРЕСА_1 . Зареєстровані у гуртожитку відповідач з 1996 року, позивачі у 2005 році (Т.1 а.с. 102-103, 218).
Також, у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_3 , 1969 року народження, ОСОБА_6 , 1994 року народження, ОСОБА_5 ,1988 року народження, що підтверджується довідками, виданими ЛКП «Сяйво» від 30 листопада 2017 року №209, від 2016 року №199, від 20.05.2017 року №8057 (Т.1 а.с. 5, 53, 88).
Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що приватизація житлового приміщення у гуртожитку, у якому право на проживання мають четверо осіб, можлива лише після їхнього розселення в окремі жилі приміщення (кімнати) та жодних доказів розселення позивачів, суду не надано, а відтак вказані особи мають право користуватися спірним житлом і відповідно, як похідне, право на приватизацію такого приміщення.
Тому, суд першої інстанції прийшов, також, і до вірного висновку про те, що відповідачем  ОСОБА_1  без надання дійсної інформації про осіб, які спільно з ним проживають та зареєстровані – здійснено процес приватизації спірного житла. А саме видане оспорюване розпорядження № 390 від 19 липня 2017 року; укладено договір найму на жилий блок № 2 у гуртожитку на АДРЕСА_1 ; видано наказ юридичного департаменту Львівської міської ради від 20 жовтня 2017 року № 389-Ж-З; видано свідоцтво про право власності на житловий блок 2 на АДРЕСА_1 від 20 жовтня 2017 року та прийняте рішення державного реєстратора Бацик Мар`яни Геннадіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності ОСОБА_1 на житловий блок на АДРЕСА_1 .
Також, судом вірно відмовлено позивачеві у зустрічному позові про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та право на приватизацію житлового приміщення, зокрема, зважаючи на те, що позовні вимоги за первісним позовом, які стосувалися скасування права власності відповідача ОСОБА_1 задоволені та зважаючи на те, що ОСОБА_1 не є власником вищезазначеного майна.
Окрім цього, судом першої інстанції вірно не взято до уваги акти про відсутність (не проживання) осіб за місцем реєстрації від 18.09.2014 року, від 20.04.2015 року, від 11 травня 2017 року, від 06 листопада 2017 року, від 23.04.2018 року, від 27 квітня 2018 року (Т.1 а.с. 154-158, 198), оскільки такі є вибіркові, здійснені з інтервалами в 1 рік та більше, чотири із них підписані фізичними особами без затвердження комунальним підприємством, на балансі якого перебуває будинок. 
Крім цього, такі акти спростовуються, а факт проживання позивачів у спірному приміщенні підтверджуються, твердженнями самого позивача ОСОБА_1 про наявність у спірному житлі особистих речей відповідачів за зустрічним позовом та чиненням йому перешкод у користуванні спірним приміщенням (заява про забезпечення позову Т.2 а.с. 169-170), заявою у органи внутрішніх справ про перебування відповідачки у спірному приміщенні 05.04.2018 року (Т.1 а.с. 240), а також рядом звернень у органи внутрішніх справ сторін з приводу конфліктних ситуацій, що виникали між ними в процесі користування спірним житлом.
Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що місце проживання відповідачів за зустрічним позовом зареєстроване у спірному житловому приміщенні (інших приміщень у гуртожитку ними не зайнято), а рішення, якими це майно передано одноособово ОСОБА_1 у власність в порядку приватизації є недійсними. Тому позивачі мають право на здійснення приватизації жилого блока № 2 у будинку АДРЕСА_1 .
Зважаючи на вказане позовні вимоги зустрічного позову є необґрунтованими та безпідставними.
За таких обставин, колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2019 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2021 року.

Головуючий:                                                                                                Я.А. Левик

Судді:                                                                         Р.В. Савуляк 

                                                                                М.М. Шандра