Справа № 347/439/20 
Провадження № 22-ц/4808/222/21 
Головуючий у 1 інстанції Драч Д. С. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі: 
головуючого  (суддя-доповідач) Максюти І.О., 
суддів:                                            Василишин Л.В., Горейко М.Д., 
секретаря                                        Мельник О.В.,
з участю:  представників апелянта ОСОБА_1 та адвоката Синишина  П.Є., представника відповідача адвоката Беньковського В.А.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Драч Д.С. 27 листопада 2020 року в м. Косів Івано-Франківської області,    
                                                     в с т а н о в и в : 
У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що йому на підставі свідоцтва про право власності від 24.11.1999 року належить будинок по АДРЕСА_1 . У даному будинку зареєстрована колишня дружина ОСОБА_3 , яка 27 років не проживає за місцем реєстрації, участі в утриманні та благоустрої будинку не бере, комунальні платежі не сплачує. За відомою йому інформацією, відповідачка проживає в Сполучених Штатах Америки. Рішенням Косівського районного суду від 13.10.2017 року шлюб між ними розірвано. Просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування будинком (а.с.1-2, том 1). 
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено (а.с.117-119). 
Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм маьеріального та процесуального права. 
Апелянт зазначає, що до відзиву, поданого представником відповідачки адвокатом Беньковським В.А., не додано довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника відповідача. Тому вважає, що відзив підлягає залишенню без розгляду. До відзиву долучені докази – рішення Косівського районного суду від 14.06.2018р., копія свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок, рішення виконавчого комітету Косівської мільської ради №163 від 20.10.1999р., схеми генплану забудови ОСОБА_2 , які суд першої інстанції в порушення вимог ч.8 ст.83 ЦПК України, прийняв до розгляду.
Щодо посилання відповідачки на рішення Косівського районного суду від 14.06.2018р., яким визнано за нею право власності на ? частку спірного домоволодіння, право власності на цю частку у передбаченому законом порядку не зареєстровано. З огляду на зазначене, ОСОБА_3 не можна вважати такою, що набула право власності на ? частину домоволодіння, до проведення державної реєстрації права власності їй не належить права володіння, користування та розпорядження спірним нерухомим майном.
Апелянт наголошує,  що в судовому засіданні під час розгляду справи про розірвання шлюбу (рішення від 13.10.2017р.) встановлено, що відповідачка не проживає на території України, а саме по місцю його (апелянта) проживання.
З вказаних підстав просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.128-131).
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалася, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. 
Вислухавши пояснення представників апелянта ОСОБА_1 та адвоката Синишина  П.Є., представника відповідача адвоката Беньковського В.А., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в судовому порядку згідно рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13.10.2017 року (а.с.7).
Рішенням виконавчого комітету Косівської міської ради від 20.10.1999 року житловий будинок по АДРЕСА_1 визнано двоквартирним, згідно документації, виданої Косівською архітектурою за № 326-58: квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_4 , квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 (а.с. 82).
Згідно свідоцтв про право власності № НОМЕР_2 від 30.11.1999 року та №1068 30.11.1999 року, житловий будинок в половині, який розташований по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 8, 80).
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14.06.2018 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна. В порядку поділу майна визнано квартиру АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю подружжя, та в порядку розподілу майна визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності кожного на ? частину вказаної квартири. Вказаним рішенням відповідно до висновку експерта сторонам виділено в натурі приміщення будинковолодіння по АДРЕСА_5 . Рішення набрало законної сили 17.07.2018 року (а.с.76-79).
Згідно довідки №201 від 22.01.2020 року, виданої виконкомом Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області та інформації, наданої виконкомом на запит суду, у квартирі АДРЕСА_4 зареєстрована ОСОБА_3 (колишня дружина позивача) (а.с. 6, 25).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що квартира визнана спільним сумісним майном подружжя і рішенням суду за відповідачкою визнано право власності на ? частину квартири, отже, вона є співвласником спірного житлового приміщення. Врахувавши положення ст. 405 ЦК України, яка передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, відповідачка не втратила право власності на вказану квартиру в силу вимог ст.ст.319, 321 ЦК України (відсутність відповідачки не свідчить про її відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього).
З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.
До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України, постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У статті 391 ЦК України закріплено положення, згідно якого власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно із ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.
Оцінивши надані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в судовому порядку рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області 13.10.2017 року, яке набрало законної сили 24.10.2017 року.
У період шлюбу сторонами набуто будинковолодіння, а саме квартиру АДРЕСА_4 .
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14.06.2018 року в порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності кожного на ? частину квартири АДРЕСА_4 . Вказане рішення суду набрало законної сили 17.07.2018 року, в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось.
За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є  і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (постанова ВСУ від 16.11.2016 року № 6-709цс16, справа № 688/63/15-ц; постанова ВС від 28.04.2020 року по справі №761/20452/17).
Необхідною умовою для застосування статті 405 ЦК України є факт відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.
Оскільки судом встановлено, що квартира визнана спільним сумісним майном подружжя, і рішенням суду за відповідачем визнано право власності на ? частину квартири, то ОСОБА_3 є співвласником вказаної квартири.
Судом також встановлено, що відповідач дійсно не проживає у вищезазначеній квартирі тривалий час, понад один рік. Разом з тим відповідач ОСОБА_3 не втратила права користування квартирою в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, оскільки є співвласником цього житла, а право користування є складовою права власності.
Зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не дають підстав для визнання її такою, що втратила право користування житлом.
Що стосується доводів позивача про те, що відповідач не набула права власності на ? частину квартири АДРЕСА_4 , оскільки не зареєструвала його у встановленому законом порядку, суд вірно зазначив, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
Саме по собі судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. В даному випадку відповідач є співвласником майна, оскільки вищезазначена квартира визнана судом спільним сумісним майном подружжя.  
Неспроможними також є доводи апелянта щодо невідповідності поданого відзиву вимогам ЦПК України. Оскільки позивач не заперечив, що отримав даний відзив в суді. Та обставина, що в матеріалах справи не міститься доказів надіслання відзиву іншим учасникам справи, та копії документу, що підтверджує повноваження представника, жодним чином не впливають на об`єктивно встановлені судом обставини по суті справи. До матеріалів справи долучено документи, що підтверджують повноваження представника відповідача, які перевірені та оцінені судом. Крім того, чинний ЦПК України не передбачає підстав для залишення відзиву на позовну заяву без розгляду.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України,  суд
                                                  п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2020 року – без змін.  
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.         
Судді:                                                                                                           І.О. Максюта
                                                                                                                       Л.В. Василишин
                                                                                                                       М.Д. Горейко
Повний текст постанови складено 16 лютого 2021 року.