ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1630/21 Справа № 185/4943/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов  В. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року  колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого – судді Демченко Е.Л. 
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 
               при секретарі – Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а:

       У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з, уточненим 06 вересня 2018 року, позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, мотивуючи тим, що 09 березня 2018 року вона уклала з відповідачем ОСОБА_2  договір позики та передала йому 14 500 грн., про що останній надав розписку та зобов`язався повернути до 09 березня 2020 року. 
       Зазначала, що пунктом 4.2 укладеного договору позики передбачені щомісячні платежі в термін до 09 числа кожного місяця, починаючи з 09 квітня 2016 року по 09 березня 2020 року. 
       Вказувала, що пунктом 4.4 договору позики встановлено, що у разі неповернення грошей у строки, передбачені п.4.2 даного договору, позичальник сплачує проценти за користування позикою у розмірі 5% в день від суми простроченої заборгованості до дня повного розрахунку.
       Посилаючись на те, що жодного платежу на погашення заборгованості, згідно умов договору, ОСОБА_2 не здійснив, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 215 190 грн., яка складається з заборгованості за позикою у розмірі 14 500 грн. та заборгованості за відсотками у розмірі 200 690 грн. 
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 29 000 грн., з яких 14 500 грн. - заборгованість за позикою, 14 500 грн. - пеня. В іншій частині позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення заборгованості за позикою та пені. Наголошувала на тому, що договором передбачена сплата процентів за несвоєчасне повернення грошових коштів, а судом помилково вирішено стягнути пеню, зменшивши її на підставі ст.551 ЦК України. 
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач по справі не скористався. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність, передбачених законом, підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне. 
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України). 
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, у повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 09 березня 2018 року між сторонами ОСОБА_3 , яка наразі змінила своє прізвище на “ ОСОБА_4 ” (а.с.54), та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошей на загальну суму 14 500 грн. 
       Пунктом 4.1 вказаного договору передбачено, що відповідач зобов`язаний повернути грошові кошти до 09 березня 2020 року. 
       Пунктом 4.2 вказаного договору передбачено, що за користування коштами понад строки, які вказані в договорі, позичальник сплачує проценти у розмірі 5% за кожен день користування позикою від суми простроченої заборгованості, та нараховується до дня повного розрахунку (а.с.6)
       Відповідачем ОСОБА_2 у підтвердження отримання грошей особисто була написана розписка (а.с.7).
       На час звернення до суду відповідач не виконав прийнятих на себе зобов`язань щодо повернення грошей та плати за їх користування.
       Сума боргу складає 14 500 грн., а також заборгованість за відсотками 200 690 грн.
       Судом призначалася судова почеркознавча експертиза (а.с. 106). 
       Експертиза не була проведена у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не здійснив сплату вартості даної експертизи (а.с. 112). 
       Задовольняючи частково позовні вимоги суд вважав за можливе стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача суму боргу за договором позики грошей від 09 березня 2018 року у розмірі 14 500 грн., а визначені сторонами у договорі позики грошей від 09 березня 2016 року проценти у разі неповернення грошей, суд відносить до неустойки у формі пені. Тому в порядку ч.3 ст.551 ЦК України суд зменшує розмір неустойки до розміру основного зобов`язання.
       Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду у зв`язку з наступним. 
       Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
       Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.
       За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
       Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
       Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.
       Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.
       Згідно положень ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. 
       Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №346/3978/15-ц (провадження №61-910св18), від 16 серпня 2018 року (справа №516/97/16-ц, провадження №61-25512св18), від 21 березня 2018 року (справа №757/27533/15-ц, провадження №61-8055св18) з розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.
       Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа №707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18); Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа №483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18); Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №712/14562/17-ц, провадження №61-26174ск18) статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
       Дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що наявність у позивача оригіналу розписки підтверджує факт надання відповідачу грошових коштів у розмірі 14 500 грн., які підлягають до стягнення. 
       Крім того, договором позики визначені відсотки, які нараховуються у разів неповернення грошових коштів в строки, що вказані у п.4.1 договору, тобто нездійснення щомісячного платежу у розмірі 305 грн. щомісяця до 09 числа кожного місяця, починаючи з 09 квітня 2016 року по 09 березня 2020 року, з врахуванням того, що останній 48 платіж визначений сторонами 165 грн. 
       Тобто, сторонами в договорі визначено розмір процентів, які має сплачувати позичальник у разі наявності простроченої заборгованості.
       Сплата вказаних процентів не була визначена сторонами договору в якості пені, що має характер штрафної санкції 
       За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
       Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17, термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях.
       Перше – це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення – прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
       Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення заборгованість за відсотками у розмірі 200 690 грн., які нараховані на кожний несплачений щомісячний платіж у розмірі 305 грн. за періоди з 10 квітня 2016 року по 06 вересня 2018 року у межах позовних вимог.
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача та приходить до висновку про її задоволення та скасування рішення з ухваленням нового про задоволення позову. 
На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд в порядку розподілу судових витрат між сторонами вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 понесені останньою судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову та апеляційної скарги у розмірі 4 733,49  грн. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити. 

       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити. 

       Стягнути з  ОСОБА_2 (ІПН  НОМЕР_1 ) на користь   ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики у розмірі 215 190 грн., яка складається з заборгованості за позикою у розмірі 14 500 грн. та заборгованості за відсотками у розмірі 200 690 грн. 

       Стягнути з  ОСОБА_2 (ІПН  НОМЕР_1 )  на користь  ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 733,49 грн.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р. 

Макаров М.О.