П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 815/3890/16	
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
П`ятий  апеляційний адміністративний суд у складі колегії:    
доповідача - судді Стас Л.В.
суддів - Турецької І.О., Шевчук О.А.
за участю секретаря – Худика С.А.
за участю представника апелянта –Каранфілової О.В. 
за участю представника позивача – Крахмалюка О.С. 
      
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання незаконними дії та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:

     ОСОБА_1 ( далі – позивач) звернулася з позовом до Національного банку України ( далі – відповідач), в якому просила:  - визнати дії Національного банку України щодо невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за вимушений прогул за період з 05 травня 2015 року по 24 травня 2016 року - незаконними; стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за вимушений прогул період з 05 травня 2015 року по 24 травня 2016 року у розмірі 68 351,45 грн.
     В обгрунтування позову зазначила, що на підставі судового рішення, яким скасовано наказ управління НБУ в Одеській області № 150-к від 30.04.2015 року про звільнення, та власної заяви, НБУ звільнив позивача з роботи 24 травня 2016 року за угодою сторін  (п. 1 ст. 36 КЗпП України). Відтак, позивач вважає, що НБУ зобов`язаний виплатити на її користь заробітну плату за вимушений прогул у період з 05 травня 2015 року по 24 травня 2016 року. 

     Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року – позов задоволено. 
     Визнано протиправними дії Національного банку України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 травня 2015 року по 24 травня 2016 року.
      Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 травня 2015 року по 24 травня 2016 року у розмірі 68 867 (шістдесят вісім тисяч вісімсот шістдесят сім) гривень 31 копійку.
       Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

      В апеляційній скарзі, Національний банк України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 10 грудня 2020 року – скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на викладене, на думку Національного банку України, позивач була обізнана про порушення, на її думку, прав, свобод чи інтересів Національним банком України з дати видачі наказу про звільнення ще в квітні 2015 року, проте остання звернулась до суду з адміністративним позовом з порушенням тримісячного строку на звернення до суду з таким позовом. Отже, судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не застосовано строк позовної давності для даної категорії справи, передбачений частиною 1 статті 233 КЗпП України.

      У відзиві на апеляційну скаргу, позивач послався на доводи, ідентичні тим, що викладені в позовній заяві та узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції.
     Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що  апеляційна скарга не підлягає  задоволенню  з таких мотивів. 
   Судом встановлено, що 30 квітня 2015 року наказом управління НБУ в Одеській області № 150-к, ОСОБА_1  - завідувача сектору касових операцій відділу готівкового обліку і касових операцій, було звільнено з роботи з 05 травня 2015 року у зв`язку зі скороченням штату працівників за п.1  ст.40 КЗпП України.
     Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2015 року у справі №815/3180/15 за позовом ОСОБА_1 до НБУ в особі управління НБУ в Одеській області визнано протиправним та скасовано наказ НБУ №150-к від 30.04.2015 року "Про звільнення ОСОБА_1 "
     Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2016 року змінено мотивувальну частину постанови Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2015 року, а саме: - виключено посилання суду першої інстанції на відсутність зміни організаційної структури та скорочення штату працівників в управлінні НБУ в Одеській області, та викладено її у редакції цієї постанови. В іншій частині постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2015 року - залишено без змін.
    На підставі зазначеної постанови суду та заяви ОСОБА_1 від 07.06.2016 року, НБУ видало наказ від 21.06.2016 року № 2709-к, яким позивачку звільнено з роботи з 24 травня 2016 року за угодою сторін, та здійснено виплату компенсації 30 календарних днів невикористаної щорічної відпустки: основної за робочій рік з 28.11.2015 до 24.05.2016 - 15 календарних днів, додаткової за 15 років стажу державної служби (18.03.2016 - 17.03.2017) - 15 календарних днів.
     Підставою звернення до суду з даним позовом став лист НБУ від 29.06.2016 року № 17-0007/53990, яким ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки Одеським окружним адміністративним судом, та Одеським апеляційним адміністративним судом у справі №815/3180/15 відповідне рішення не прийнято.
     Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 7 лютого 2017 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
     Постановою Верховного суду від 16.07.2020 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2017 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
     Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що встановленому судами по справі №815/3180/15 за позовом ОСОБА_1 до НБУ в особі управління НБУ в Одеській області, незаконному звільненню позивачки, кореспондує обов`язок відповідача відшкодувати суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи із наступного дня після незаконного звільнення по день набрання судовим рішенням про скасування наказу про звільнення законної сили, а саме: з 06 травня 2015 року по 24 травня 2016 року. Крім того, суд вказав, що частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що у  разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

    Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав. 

     Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

      Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

     Статтею 43 Конституції України  передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

      Пленум Верховного Суду України в п. 34  Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"  роз`яснив, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

      Відповідно до Рішення Конституційного Суду України за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України „Про оплату праці" від 5 жовтня 2013 року № 8-рп/2013,  праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

      Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

     У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої  статті 233 Кодексу законів про працю України,  Конституційний Суд України зазначив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці.

     З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що належній реалізації особою конституційного права на працю кореспондує обов`язок для роботодавця в частині дотримання законодавчо закріплених норм оплати праці найманим робітникам.    

     При цьому, з метою забезпечення виконання гарантій держави щодо захисту від незаконного звільнення, законодавцем закріплено право працівника, якого було незаконно звільнено, на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

      Така гарантія міститься у статті 235 КЗпП України та породжує обов`язок для роботодавця нарахувати та виплатити незаконно звільненому працівникові середній заробіток, який би він мав отримати за умови, якби його право на працю не було порушене внаслідок такого звільнення. Дана норма по своїй суті та функціональному спрямуванню має на меті компенсувати особі втрачений заробіток та поновити, наскільки це можливо, порушені права на достатній, гідний життєвий рівень.

     При цьому, не вирішення органом, який розглядає трудовий спір, питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не може позбавити останнього можливості реалізувати своє право на отримання такого заробітку.

     Встановленому судами по справі №815/3180/15 за позовом ОСОБА_1 до НБУ в особі управління НБУ в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу НБУ №150-к від 30.04.2015 року "Про звільнення   ОСОБА_1 ", факту незаконного звільнення позивача кореспондує обов`язку відповідача відшкодувати суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи із дня незаконного звільнення по день постановлення рішення суду першої інстанції по справі №815/3180/15 про поновлення позивача на посаді (з 05 травня 2015 року по 24 травня 2016 року).

      Згідно з частинами першою та другою статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

     При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

     Частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що у    разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

    Тому, недоречним є посилання апелянта на порушенням позивачкою тримісячного строку на звернення до суду з таким позовом, та незастосування судом першої інстанції строку позовної давності для даної категорії справи, передбаченого частиною 1 статті 233 КЗпП України.

     Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що судом першої  інстанції було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
      Згідно зі ст. 242 КАС України,рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
     У відповідності до ст.ст.315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
     Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
     Апеляційну скаргу Національного банку України – залишити без задоволення. 

       Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання незаконними дії та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін. 

      Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складення повного судового рішення 11.03.2021р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Турецька І.О.    Шевчук О.А.