Ухвала                                                               
 
25 березня 2021року
м. Київ
 
справа № 227/3760/19-ц
провадження № 61-1317св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 17 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Корчистої О. І., Космачевської Т. В., Мальованого Ю. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору оренди недійсним.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ОСОБА_4 є її та ОСОБА_3 сином. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті вона та її чоловік ОСОБА_3 29 серпня 2016 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких успадкували по 1/2 частини майна, яке належало їхньому сину ОСОБА_4 у вигляді будівлі складу, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Їй стало відомо про наявність договору оренди на вказане нерухоме майно, який, начебто, укладено за життя між її сином ОСОБА_4 та ОСОБА_2 20 травня 2015 року. Вказаний договір оренди від 20 травня 2015 року її син ОСОБА_4 не укладав та не підписував, також не підписував акт прийому-передачі від 20 травня 2015 року, а тому вказаний договір оренди є недійсним.
 
Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсним договір оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року б/н у вигляді будівлі складу, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендатор).
 
Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 липня   2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20 травня 2015 року, укладений у с. Шевченко Добропільського району Донецької області між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про надання в оренду приміщення загальною корисною площею 1 600 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ,- недійсним. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки договір оренди від 20 травня 2015 року підписаний не ОСОБА_4 , що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи Луганського відділення Донецького НДІСЕ від 24 березня 2020 року № 574-576, який є повним, ясним та категоричним, щодо питань визначених судом, то такий договір таакт приймання-передачі до договору оренди є недійсними.
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 17 грудня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
 
Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що сторони оспорюваного договору не досягли згоди, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини, правочин не вчинено. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Позивач звернулася з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаюсь на те, що цей договір її син ОСОБА_4 не підписував, умови їх не погоджував, тож відповідач безпідставно займає спірне нежитлове приміщення, перешкоджаючи їй у користуванні цим приміщенням, вказуючи на умови договору, підписаного невстановленою особою замість ОСОБА_4 . У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, що нерухоме майно знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, ефективним способом захисту права, яке позивач як співвласник нерухомого майна, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. З огляду на наведене, позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Саме така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У січні 2021 року ОСОБА_1  подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Донецького апеляційного суду від 17 грудня 2020 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), які застосовані судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Зобов`язувати особу, яка звертається до суду у межах принципу диспозитивності, використовувати лише той чи інший спосіб захисту не відповідає нормам чинного законодавства і завданням, у цьому випадку, цивільного судочинства. У разі відсутності власноручного підпису сторони договору на документі необхідно вважати, що правочин не відповідає вимогам, які встановлюються до письмової форми правочину. Таким чином, вимоги про визнання договорів недійсними та застосування наслідків (про повернення майна від володільця чи користувача до власника, який заявив про недійсність правочину), має відбуватися саме за правилами статті 216 ЦК України. 
 
У березні 2021 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.
 
Підстави для задоволення такого клопотання відсутні, виходячи з наступного.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.
Згідно із частинами першою, другою, сьомою, восьмою статті 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості. Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. У клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду в обов`язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення. Таке клопотання може бути подано не пізніш як за п`ять днів до відповідного судового засідання.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), то підстав для задоволення клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції немає.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2021 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
08 лютого 2021 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.
 
Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.
 
Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання у режимі відеоконференції відмовити.
 
Справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору оренди недійсним, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 17 грудня 2020 року призначити до судового розгляду на 07 квітня 2021 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. В. Ступак    	
 	І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик