справа № 755/8833/20                                      головуючий у суді І інстанції Галаган В.І.
провадження № 22-ц/824/2560/2021              суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.        

П О С Т А Н О В А
Іменем України
27 січня 2021 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, - 
В С Т А Н О В И В: 
 
У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , який зареєстрований 26 червня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кам`янець-Подільського міського управління юстиції Хмельницької області, про що було зроблено запис № 286.  
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 червня 2004 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого вони мають двох спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, сімейне життя з відповідачем не склалось через відсутність порозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Сторони зрозуміли, що вони зовсім різні люди, і не тільки за характерами, але й за інтересами та поглядами на життя, практично не розуміють один одного, не підтримують шлюбно-сімейних відносин, спільного господарства не ведуть. ОСОБА_2  вважає спільне сімейне життя з відповідачем неможливим.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1   просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що він не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. У позовній заяві зазначена адреса, за якою відповідач не проживає. АДРЕСА_1 відноситься до Дарницького району міста Києва, а така ж адреса з індексом 02002, за якою проживає відповідач, - до Дніпровського району міста Києва. У зв`язку з цим, відповідач не мав можливості отримувати поштову кореспонденцію суду. У порушення вимог ст. 111 СК України суд першої інстанції не вживав ніяких заходів щодо примирення подружжя. У позовній заяві не викладено обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги про розірвання шлюбу. ОСОБА_1 зазначає, що суд безпідставно стягував з нього судовий збір, оскільки відповідач від його сплати звільнений на підставі п. 8 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».  
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на те, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Вжиття заходів щодо примирення подружжя є правом, а не обов`язком суду і допускається лише у випадку, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.         
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено, що 26 червня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Кам`янець-Подільського міського управління юстиції Хмельницької області, Україна від 26 червня 2004 року, актовий запис № 286 (а.с.5).
Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6, 7).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими. Подальше  спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, фактично живуть окремим один від одного життям. Формальне існування даного шлюбу суперечить моральним засадам суспільства.
Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 110 та ч. 2 ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
З матеріалів справи вбачається, що з 06 червня 2004 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує на те, що сімейне життя з відповідачем не склалось через відсутність порозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. 
Заперечуючи проти позову, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що у порушення вимог ст. 111 СК України суд першої інстанції не вживав ніяких заходів щодо примирення подружжя. У позовній заяві не викладено обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги про розірвання шлюбу.   
Зазначені доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 111 СК України суд вживає заходів примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Відповідно до вимог ч. 7 ст. 240 ЦПК України суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 442/6319/16-ц надання строку на примирення при розірванні шлюбу є правом, а не обов`язком суду. 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, згідно з ч. 1 ст. 24 СК України, ч. 1 ст. 52 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Про небажання позивача проживати з відповідачем в шлюбі свідчить сам факт її звернення до суду з даним позовом і ця обставина є достатньою для розірвання шлюбу. З моменту пред`явлення позову по даний час пройшло більше шести місяців і протягом цього часу відповідачем не вживались заходів щодо примирення, що вбачається з пояснень позивача, наданих в судовому засіданні суду апеляційної інстанції. Навпаки, як зазначає позивач, відповідач шляхом подання на неї скарг в різні інстанції підтвердив її переконання щодо неможливості перебування в шлюбі з зазначеною особою.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила залишити рішення суду першої інстанції без змін. Така позиція ОСОБА_2 свідчить про те, що вона наполягає на розірванні шлюбу. 
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1  вказує на те, що його не було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи. Невірне зазначення поштового індексу призвело до того, що відповідач не отримував поштову кореспонденцію суду.
Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Суд першої інстанції розглянув справу у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, а, відтак, доводи відповідача про його неналежне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи є безпідставними. 
Разом з тим, апеляційний суд частково погоджується з доводами відповідача щодо порушення судом норм процесуального права.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. 
Відповідно до ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.
Згідно з ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 
У порушення вимог зазначених статей суд першої інстанції не надіслав відповідачу у визначений законом спосіб ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви, чим позбавив відповідача можливості подати відзив на позовну заяву та висловити свої доводи та міркування. 
У той же час, зазначені порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи по суті. Крім того, право ОСОБА_1 на доступ до суду було поновлено судом апеляційної інстанції, оскільки він мав можливість подати до апеляційного суду усі наявні в нього доводи, докази, заперечення, відзив та можливість особисто довести суду свою позиції на предмет спору.
Зазначеним правом відповідач скористався, подав разом з апеляційною скаргою докази, які вважав за необхідне, а також направив до суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи у його відсутність.
 Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду в цій частині ухвалено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення в цій частині без змін.
Також, в апеляційній скарзі  ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього судовий збір, оскільки відповідач звільнений від його сплати.
З доданої до апеляційної скарги копії посвідчення серії НОМЕР_1 вбачається, що пред`явник цього посвідчення є особою з інвалідністю 3 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни. Згідно довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи. Причина інвалідності - поранення, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби в миротворчих силах ООН. 
Відповідно до п. 8  ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.    
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з інвалідністю з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах.
З урахуванням зазначеного, відповідач звільнений від сплати судового збору, а, відтак, сплачена позивачем сума судового збору при подачі позову підлягає стягненню на її користь з держави.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо необхідності стягнення судового збору з відповідача не відповідають обставинам справи та  зроблені судом  через неправильне застосування норм матеріального права, що згідно з вимогами ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення у відповідній частині  та постановлення нового рішення.
 На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2020 року в частині  стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
         Стягнути з держави на користь ОСОБА_2 , зареєстрованої по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок». 
В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2020 року залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 28 січня 2021 року.

 
Головуючий                                                                        Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                              Кашперська Т.Ц.
                                      
                                                                                              Яворський М.А.