П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/665/20 
Головуючий у 1-й інстанції: Майстренко Н.М. 
          Суддя-доповідач:  Біла Л.М. 

10 лютого 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Курка О. П.  Гонтарука В. М. 
за участю:
секретаря судового засідання: Черняк А.В.,
позивача - ОСОБА_1 
представника позивача - Циганчук Н.А.
представника відповідача - Нечипоренко І.П.  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 , Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила:
- визнати незаконним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 № 2382/1 "Про звільнення ОСОБА_1 " та наказ від 08.01.2020 №3/3  про внесення зміни до наказу від 24.12.2019 №2382/1;
- зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного територіального управління юстиції у Житомирській області поновити її на посаді головного спеціаліста відділу з питань нотаріату з 08.01.2020;
- визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо нездійснення обов`язкового її працевлаштування після звільнення з посади;
- визнати протиправною відмову відповідача - Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 22.01.2020 №16-24/32/352 у прийнятті її на державну службу та зобов`язати відповідача - Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), прийняти її на державну службу шляхом видання наказу про призначення на посаду головного спеціаліста відділу з питань нотаріату у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький);
- стягнути з Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 08.01.2020 по день фактичного поновлення на посаді;
- стягнути з Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) у солідарному порядку на її користь моральну шкоду в сумі 18252,00 грн.;
- стягнути з Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) у солідарному порядку на її користь судові витрати;
- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення її на посаді та стягнення з відповідача -  Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на її користь середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. 
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року позов задоволено частково.
Судом визнано незаконними та скасовано накази Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 №2382/1 "Про звільнення ОСОБА_1 ", від 08.01.2020 №3/3. Поновлено ОСОБА_1 з 08.01.2020 на посаді головного спеціаліста відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Житомирській області. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на користь ОСОБА_1 :
- середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 08.01.2020 по день прийняття рішення у справі включно;
-  моральну шкоду у сумі 5000,00 грн.;
- судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 420,40 грн. 
Визнано протиправною відмову Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), викладену у листі від 22.01.2020 №16-24/32/352, у прийнятті ОСОБА_1 на державну службу та зобов`язано Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.12.2019 з урахуванням висновків, викладених у даному судовому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач та відповідачі оскаржили його в апеляційному порядку.
Сторони відзначили про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на їх думку, призвело до неправильного вирішення спору. Враховуючи, що позивачем рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмовлених позовних вимог, остання просила рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
Відповідачі оскаржують рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та просять скасувати рішення у вказаній частині, ухваливши нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. 
В судовому засіданні позивач та її представник вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.
Представник відповідача, Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі.
Ліквідаційна комісія Головного територіального управління юстиції у Житомирській області явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд, відзначає наступне.
Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 06.03.2008 року працювала на різних посадах у відділі нотаріату Головного управління юстиції у Житомирській області. Зокрема, з 07.05.2015 - на посаді головного спеціаліста відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.
Відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 18.10.2019 №147/6 "Про утворення ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області" позивач 24.10.2019 була письмово попереджена про припинення державної служби та звільнення із займаної посади на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.
З 27.12.2019 на підставі наказу Головного територіального управління юстиції у Житомирській області №2382/1 "Про звільнення ОСОБА_1 " позивача з  24.12.2019 звільнено із займаної посади у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Житомирській області відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".
У зв`язку із тим, що на час звільнення ОСОБА_1 хворіла, що підтверджується листком непрацездатності серії АДТ № 431024 від 27.12.2019, наказом від 08.01.2020 №3/3 були внесені зміни до наказу про звільнення в частині дати звільнення та зазначено, що вона звільнена з 08.01.2020.
Позивач, вважаючи, що дане звільнення є незаконним, звернулась до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, судова колегія виходить з наступного.
Так, відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII), якщо інше не передбачено законом (ч.2 ст.5 Закону №889-VIII).
Згідно із ч.3 ст.5 Закону №889-VIII, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.83 Закону державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Відповідно до п.1 та п.1-1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
- ліквідація державного органу (п.1-1ч.1  ст.87 ).
Згідно із ч.4 та 5 ст.87 Закону №889-VIII, у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
Частиною 5 ст. 22 Закону України "Про державну службу" передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно з п. 6 ч.1 ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Оскільки порядок звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією державного органу не врегульований, тому підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.
За приписами ст.36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
В силу ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Системний аналіз вказаних законодавчих положень дає підстави для висновку, що однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) - не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне вивільнення - з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі наявні вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.
Як встановлено в ході розгляду справи, позивач висловлювала згоду на її переведення на іншу роботу (посаду) до новоутвореного Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції як правонаступника ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.
Наявність такої згоди (бажання) засвідчена в заяві позивача від 24.12.2019, яка була направлена нею на адресу Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції засобами поштового зв`язку, де окрім іншого, позивач відзначила про наявність у неї переважного права на залишення на роботі у відповідності до приписів ст. 42 КЗпПУ.
Листом від 22.01.2020 року №10-24/32/352 Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції повідомило позивача, що з огляду на приписи ст. 41 КЗпПУ, виконуючим обов`язки начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не ініційовано питання щодо її переведення до новоутвореного органу. Також, позивача повідомлено, що оскільки її було попереджено про наступне припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", приписи норм ст. 42 КЗпПУ застосуванню не підлягають. 
Тобто, в даному випадку, відповідачем в порушення норм трудового законодавства, одночасно з попередженням про звільнення не було запропоновано позивачу наявні вакантні посади у Центрально-Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції, які вона могла б обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
При цьому, як встановлено в ході розгляду справи, відповідно до штатних розписів Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на 2019, 2020 роки відділ з питань нотаріату у Житомирській області залишався у структурі цього управління з такою самою штатною чисельністю працівників. Тобто, скорочення чисельності штату не відбулось.
Серед іншого, порівняння посадових інструкцій головного спеціаліста відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та головного спеціаліста відділу з питань нотаріату Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), свідчать про рівнозначність вказаних посад, які до того ж вимагають однакової кваліфікації.
Всупереч наведеним нормам, інша робота за відповідною професією чи спеціальністю позивачу не пропонувалася.
При цьому встановлено та визнається сторонами, що до новоутвореного Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції як правонаступника було переведено абсолютну більшість працівників ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Житомирській області за винятком окремих працівників, в тому числі, позивача. 
Відповідачами не надано жодних обґрунтувань щодо критеріїв визначення кола працівників для такого переводу.
Водночас, як встановлено судом, позивач є фахівцем у галузі нотаріату та має належний кваліфікаційний рівень, за весь час роботи не має жодного стягнення, за результатами діяльності державного службовця за 2019 рік отримала оцінку "відмінно", що підтверджується результатами виконання завдань державним службовцем за січень-жовтень 2019 року.
Верховний Суд в постанові від 09 жовтня 2019 року №208/3390/16-а звернув увагу на те, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
Отже, роботодавець зобов`язаний був запропонувати позивачу іншу роботу, чого зроблено не було. Крім того, ним не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення позивача, не надано доказів вжиття заходів з встановлення наявності у позивача права на переважне залишення на роботі.
Вказані обставини свідчать про те, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог законодавства.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних наказів Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 №2382/1 та від 08.01.2020 №3/3 щодо звільнення позивача як таких, що прийняті не на підставі вимог чинного законодавства, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, упереджено та без дотриманням принципу рівності перед законом, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.
В силу ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Колегія суддів зазначає, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235 та статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Так, Пленум Верховного Суду України у пункті 19  Постанови від 06.11.1992 року № 9 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (частина 3 статті 36 Кодексу законів про працю України). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.
У той же час, згідно з пунктом 18 вказаної Постанови Пленуму Верховного суду України при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (частина 2 статті 235 Кодексу законів про працю України).
Таким чином, виходячи зі змісту пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду України щодо можливості поновлення незаконно звільненого працівника на роботі у тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи, суд зазначає, що оскільки поновлення позивача на раніше займаній посаді в Головному територіальному управлінні юстиції у Житомирській області не є можливим, через ліквідацію останнього, збереження місця роботи позивача можливе лише у правонаступника Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, а саме - Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).
Отже, оскільки судом встановлена протиправність наказів Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 №2382/1 "Про звільнення ОСОБА_1 " та від 08.01.2020 №3/3, враховуючи вимоги частини 2 статті 40 та частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України, колегія суддів вважає, що права позивача підлягають відновленню шляхом поновлення на рівнозначній посаді, яку вона займала до звільнення, в Центрально-Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Хмельницький), з дати незаконного звільнення 08.01.2021 року.
В призмі викладеного, судова колегія вважає протиправною відмову Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у прийнятті ОСОБА_1 на державну службу.
Отже, встановлені вище обставини у своїй сукупності, в повному обсязі спростовують доводи відповідачів, викладені в апеляційних скаргах, які в більшості фактично дублюють доводи, наведені Центрально-Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції та Ліквідаційною комісією ГТУЮ в Житомирській області у відзивах на позовну заяву позивача.
Стосовно стягнення середнього заробітку за час вимушено прогулу, колегія суддів вказує на наступне.
Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток визначається відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).
Згідно з абзацом 5 пункту 6 постанови пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.
Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15.02.2019 (справа №826/6583/14), від 20.03.2019 (справа №201/12340/16), від 05.08.2020 (справа №817/893/17), від 05.08.2020 (справа №2а-3526/10/1570), від 04.06.2020 (справа №821/114/18).
Крім того, ч.2 ст.235 КЗпП України встановлено, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.06.2018 року (справа № 826/808/16).
При розрахунку сум, що підлягають стягненню на користь позивача, судовою колегією використано довідку Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 05.02.2021 року № 6.2/14/2021/25, згідно якої середньоденна заробітна плата позивача на момент звільнення складає 11524,80 грн. Вказана сума сторонами не заперечується.
Як встановлено в ході розгляду справи, тривалість вимушеного прогулу до дня постановлення рішення у справі за період з 08.01.2020 по 18.09.2020 становить 176 днів.
Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача  становить 96588,80 грн.  
Стосовно вимоги позивача, які викладені в апеляційній скарзі про необхідність зобов`язання Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) видати наказ про прийняття її на державну службу шляхом видання наказу про призначення її головним спеціалістом відділу з питань нотаріату у Житомиркій області  Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), та про визнання протиправною бездіяльність відповідачів щодо нездійснення її обов`язкового працевлаштування після звільнення, то судова колегія останнім оцінку окремо не надає, оскільки вказані питання вже були вирішенні в ході розгляду справи, а окремо виділені позивачем аспекти процедури поновлення її на раніше займаній посаді не потребують самостійного розгляду.
Щодо доводів апеляційної скарги Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області стосовно необґрунтованості та безпідставності задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди, то судова колегія, в призмі встановлених обставин справи, відзначає наступне.
Як зазначено у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. […] Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Разом з тим, суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.
В обґрунтування стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що внаслідок незаконного звільнення вона перенесла психологічний стрес, що призвело до погіршення її стану здоров`я та вимушеного лікування неврологічного профілю, в підтвердження чого вона надала медичне заключення від 20.05.2020.
Крім того, позивачка є багатодітною матір`ю та має трьох дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Старший син позивачки проходив лікування від онкологічного захворювання.
Відтак, судова колегія, враховуючи, що позивачем доведено наявність для неї наслідків моральної шкоди, зважаючи на наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача, приймаючи до уваги критерії співмірності та розумності, а також висновок про захист прав позивача шляхом поновлення її на посаді, з якої її було звільнено, вважає, що судом першої інстанції ухвалено вірне рішення в даній частині позовних вимог та обгрунтовано стягнуто на її користь 5000,00 грн. моральної шкоди.
При цьому, судова колегія зауважує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність стягнення вказаної суми з Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, оскільки на даний час здійснюються заходи щодо припинення вказаної юридичної особи, і розпорядником коштів останнього є саме Ліквідаційна комісія Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, створена наказом Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 18.10.2019 року №147/6. 
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Законом України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржників.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
В даному випадку, доводи відповідачів не спростовують висновків суду першої інстанції, як такі, що є необгрунтуваними та безпідставними. 
Зазначені відповідачами в апеляційних скаргах обставини, крім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до приписів ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 6 ст. 139 КАС України). 
Беручи до уваги часткове задоволення апеляційної скарги позивача та приписи ст. 139 КАС України, на користь ОСОБА_1 належить стягнути понесені нею судові витрати в сумі 1681,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) та Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області задовольнити  частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м.Хмельницький), Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати незаконними та скасувати накази Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 №2382/1 "Про звільнення ОСОБА_1 " та  від 08.01.2020 №3/3 про внесення зміни до наказу від 24.12.2019 №2382/1.
Визнати протиправною відмову Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), викладену у листі від 22.01.2020 №16-24/32/352,   у прийнятті ОСОБА_1 на державну службу.
Поновити з 08.01.2020 ОСОБА_1 у Центрально-Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на рівнозначну посаду, яку вона займала до звільнення.
Стягнути з Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на користь ОСОБА_1 :
- середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 08.01.2020 року по 18.02.2020 року в сумі 96588,80 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот вісімдесят вісім) грн. 80 коп.;
-   моральну шкоду у сумі 5000,00 грн.;
- судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1681,60 грн.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та нарахування і виплати суми середнього грошового забезпечення за один місяць допустити до негайного виконання.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
      
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі  15 лютого 2021 року.

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Гонтарук В. М.