ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11564/20                              Суддя (судді) першої інстанції: Погрібніченко І.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2021 року                                                                      м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г.В.
суддів:          Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби України у м. Києві
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року 
у справі №640/11564/20 (розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін)
за позовом ОСОБА_1 
до відповідача Головного управління Державної податкової служби України у м. Києві
про визнання протиправною та скасування податкової вимоги про сплату боргу, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И Л А :
У травні 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач), з позовом до Головного управління Державної податкової служби України у м. Києві (надалі - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві), в якому просив суд: 
-          визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС у м. Києві № Ф-40374-17 про те, що станом на 24.10.2019 року борг позивача зі сплати ЄСВ становить 24082,08 грн. із вимогою сплатити борг на суму 18573,72 грн.;
-          стягнення з відповідача Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , користь 20800,09 грн., сплачені за вимогою про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС у м. Києві № Ф-40374-17 та перерахувати їх на картковий розрахунковий рахунок НОМЕР_2 , відкритий в AT "ПУМБ" (код ЄДРПОУ 14282829).
В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем було нараховано позивачу станом на 24.10.2019 роки заборгованість зі сплати єдиного внеску, як самозайнятою особою - адвокатом у сумі 18573,72грн. Позивач вважає вказану податкову вимогу протиправною, оскільки останній в період з 2015 року працював як найманий працівник у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ДТЕК» (надалі - ТОВ "ДТЕК"),  що також підтверджується довідкою підприємства, а також відомостями із Єдиного реєстру адвокатів України. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві 24 жовтня 2019 року № Ф-40374-17.
В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (код ЄДРПОУ 43141267, 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 800, 00 грн. (вісімсот гривень, 00 копійок).
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, в частині щодо скасування вимоги про сплату боргу недоїмки у сумі 18573,72 грн, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволенні позовних вимог щодо скасування вимоги та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог в даній частині. Свої вимоги обґрунтовує тим, що платник єдиного внеску, визначений у п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування" зобов`язаний нараховувати і сплачувати єдиний внесок не дивлячись на наявність трудових відносин із роботодавцем. У той же час, позивач не звертався до відповідача із відповідною заявою про зняття з обліку. Крім того, апелянт зазначає, що вимога виконана, оскільки виконавчою службою в при мусованому порядку стягнуто кошти за податковою вимогою, а отже зобов`язання виконано.
Позивачем надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог законодавства.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , набув право на зайняття адвокатською діяльністю на підставі рішення Ради адвокатів Київської області від 17.03.2016 року №33, про що видано свідоцтво серії КС № 5611/10. 
ГУ ДПС у м. Києві 24 жовтня 2019 року сформовано і направлено на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-40374-17-У на суму 18573,72 грн.
Вважаючи, дії відповідача протиправними щодо винесення вимоги та стягнення коштів позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом порушених прав.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог частково, суд першої інстанції виходив з того, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності, як самозайнятою особою, та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак, не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності. Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на те, що повернення надміру або помилково сплаченого податку до бюджету здійснюється з урахуванням положень пункту 10.5 статті 10 Податкового кодексу України, відповідно до якого зарахування місцевих податків і зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України. Казначейське обслуговування місцевих бюджетів здійснюється органами Казначейства України відповідно до статті 43 Бюджетного кодексу України, що прямо передбачено частиною другою статті 78 цього Кодексу, а отже позовні вимоги в даній частині не підлягали задоволенню.
Позивачем на час прийняття рішення по даній справі відзиву на апеляційну скаргу не подано.
Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог (в частині оскарження відповідача). 
Так, ОСОБА_1 , набув право на зайняття адвокатською діяльністю на підставі рішення Ради адвокатів Київської області від 17.03.2016 року №33, про що видано свідоцтво серії КС № 5611/10. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до довідки ТОВ "ДТЕК" ОСОБА_1 з 05.03.2015 року (наказ № 13-к від 05.03.2015 року) по теперішній час обіймає посаду менеджера відділу по взаємодії з контролюючими та правоохоронними органами (стор. 23 том І).
Також, відповідно до довідки про доходи, виданої ТОВ "ДТЕК" загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з січня 2017 року по квітень 2020 року, становить 2 270 589, 19 грн., з яких нараховано ЄСВ на заробітну плату у розмірі 441     527, 79 грн (стор. 24, 25 том І).
Колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Згідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 р. № 2464-VI (надалі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 5 частини першої статті 4 Закон №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Згідно частини 3 статті 5 цього Закону взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою №1-ЄСВ згідно з додатком 1 до Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Положення про реєстр страхувальників затвердженого наказом Міністерства фінансів України №116 від 24.11.2014.
Пунктом 3 частини 1 статті 1 Закон №2464-VI визначено, що застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закон №2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Приписами частини 1 статті 7 Закон №2464-VI встановлено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Судом першої інстанції правильно враховано, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закон №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 7 Закон №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Як з`ясовано судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, що позивач має право на зайняття адвокатською діяльністю, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру адвокатів України, де також зазначено, що позивач отримав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №5611/10 від 17.03.2016 року.
Апелянт зазначає, що в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 за кодом платежу 71040000 обліковується нарахування єдиного внеску в автоматичному режимі за 2019 рік в сумі 24082,00 грн. та станом на 31.05.2020 2рік на загальну суму 8262,54 грн.
Колегія суддів звертає увагу, що за період січень 2017 року - квітень 2020 року роботодавець (ТОВ «ДТЕК») щомісячно сплачував єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача, як працюючій особі та сплачено на загальну суму 441527,79грн, тобто в сумі що перевищує розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Так, судом першої інстанції вірно зазначено, що в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема у періоди, коли він був найманим працівником, а не самозайнятою особою.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, в частині щодо скасування вимоги Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 року № Ф-40374-17.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року по справі № 820/6324/17, від 27.11.2019 року по справі №160/3114/19 та від 04.12.2019 року по справі №440/2149/19 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта, що позивачем сплачено в добровільному порядку суму боргу за ЄСВ в розмірі 18573,72 грн, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач зазначив, що дана сума стягнута з нього в порядку виконавчого провадження.
Крім того, позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції заявлено вимоги про стягнення з відповідача Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 ,  суму в розмірі 20800,09 грн., сплачені за вимогою про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС у м. Києві № Ф-40374-17, а отже в даному випадку доводи апелянта про відкликання вимоги у зв`язку з сплатою є необґрунтованою.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. 
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
          Головуючий суддя:                                                                                Г. В. Земляна

Судді:                                                                                                    Є. І. Мєзєнцев

                                                                                                              В. В. Файдюк