Ухвала
Іменем України
25 березня 2021 року
м. Київ
справа № 341/1833/19
провадження № 51-1506ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 навирок Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 30 червня 2020 року та ухвалу Івано-Франківського  апеляційного суду від 26 січня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019090140000319, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гудника Джезказганського району Карагандинської області Республіки Казахстан, жителя  АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1                  ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 30 червня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 71 КК до призначеного відповідно до цього вироку покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, визначеного вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2018 року, і остаточно призначено  ОСОБА_4 покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 3 роки 7 місяців.
Строк відбуття покарання  ОСОБА_4 визначено обчислювати з часу фактичного затримання, після набрання вироком законної сили і звернення його до виконання.
Вирішено питання щодо долі речового доказу у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком  ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 29 вересня                2019 близько 18:00,  перебуваючи у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташований на Калуській, 18 у м. Бурштині Івано-Франківської області, умисно, з корисливих мотивів, за обставин, вказаних у вироку, з метою особистого збагачення, таємно викрав мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 4X 3/32 GB», належний потерпілій ОСОБА_6 , чим заподіяв потерпілій майнову шкоду на загальну суму 3275 грн.
Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 26 січня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 30 червня 2020 року щодо                   ОСОБА_4 – без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить змінити вирок Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 30 червня 2020 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 26 січня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_4 через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Просить призначити засудженому покарання за ч. 1 ст. 185 КК у межах санкції статті із застосуванням положення ст. 75 цього Кодексу. Свої вимоги захисник мотивує тим, що суди, призначаючи засудженому покарання, не в повній мірі врахували характеризуючих даних засудженого та обставин, що пом`якшують покарання.

Мотиви Суду
Перевіривши викладені в касаційній скарги захисника доводи та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі                                               – КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,               а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Із матеріалів провадження за скаргою вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження щодо  ОСОБА_4 здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Доводизахисника щодо невідповідності призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості колегія суддів уважає необґрунтованими. 
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару,                                   а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом’якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності                                                   та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
За статтею ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність         в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи засудженому ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини кримінального провадження, в тому числі ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є злочином середньої тяжкості, а також дані про його особу, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на обліку в психіатра та нарколога не числиться, має постійне місце роботи, стійкі соціальні зв`язки – одружений, відшкодування матеріальних збитків,а також висновок органу пробації. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття і визнання вини. Обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив.
Отже, враховуючи наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК і дійшов обґрунтованого висновку про призначення  ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у виді мінімального строку за вчинений злочин та вмотивував своє рішення.
Разом із цим суд урахував і той факт, що вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2018 року було визнано  ОСОБА_4 винуватим за ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК та призначено йому покарання із застосуванням  ч. 1 ст. 70 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ст. 75 КК його було звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на строк 2 роки. Іспитовий строк закінчувався 28 листопада 2020 року, однак під час цього строку засуджений учинив новий злочин.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 78 КК у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.
З огляду на наведене суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_4 остаточне покарання за сукупністю вироків за правилами ст. 71 КК та частково приєднав до покарання, призначеного за цим вироком, невідбуту частину покарання за попереднім вироком. 
Урахувавши ці обставини, суд визнав таке покарання необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам захисника ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, які є аналогічними доводам у його касаційній скарзі, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без змін.
Погоджуючись із вироком місцевого суду, апеляційний суд з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу засудженого та інших обставин, що впливають на ступінь відповідальності, зазначив про дотримання вимог статей 50, 65, 71 КК під час призначення покарання засудженому, оскільки таке покарання відповідає принципам законності та справедливості, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Крім того, суд обґрунтовано відхилив доводи захисника щодо можливості виправлення засудженого без відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК з огляду на те, що засуджений під час іспитового строку вчинив новий злочин, тобто порушив ч. 3 ст. 75 КК. Більш того, судом вказано, що попереднє покарання, призначене засудженому, не пов`язане з реальним позбавленням волі, мети, передбаченої ст. 50 КК, не досягло, а тому суд не знайшов підстав для повторного застосування до засудженого приписів ч. 1 ст. 75 КК.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, є законною та обґрунтованою, і погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
На підставі наведеного Суд робить висновок, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі захисника, Суд не вбачає.
Переконливих аргументів, які би свідчили про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішеньунаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційним судом не встановлено.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги захисника немає. 
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 30 червня 2020 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 26 січня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                                ОСОБА_3