02.02.21
22-ц/812/227/21
Провадження №22-ц/812/227/21
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
        02 лютого 2021 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,
без участі учасників справи, 
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №476/847/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення, яке постановив Єланецький районний суд Миколаївської області під головуванням судді Чернякової Наталії Володимирівни у приміщенні цього суду 02 квітня 2020 року, повний текст якого виготовлений 10 квітня 2020 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди землі,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2019 р.   ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди землі.
Позов мотивовано тим, що 01 вересня 2009 р. між ним та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір оренди належної останньому земельної ділянки площею 9,94 га, зареєстрованого 20 грудня 2010 р. та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, строком на 49 років, а саме до 20 грудня 2059 р. Проте, у порушення умов вищевказаного договору оренди землі, у період строку його дії, 10 квітня 2018 р. відповідач ОСОБА_1 передав вищевказану земельну ділянку в оренду відповідачу ОСОБА_3 строком на 8 років, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та інформаційною довідкою з Реєстру речових прав на нерухоме майно.
Посилаючись на викладене та на те, що вказаними діями відповідачів порушено право  ОСОБА_2 як орендаря та користувача вказаної земельної ділянки, в тому числі, і на переважне право на продовження орендних відносин, просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 10 квітня 2018 року та стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати по справі.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.
Представник позивача у судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, у разі відсутності належним чином повідомлених відповідачів просила провести заочний розгляд справи.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у визначений строк відзиви до суду не направили.
Заочним рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 02 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.
Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 10 квітня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стосовно земельної ділянки площею 9,94 га з кадастровим номером 4823082600:01:000:0413, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, про що 10 квітня 2018 р. внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.
               Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 384 грн. 20 коп. з кожного в рахунок відшкодування судового збору та по 1750 грн. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу. 
       Рішення суду мотивовано тим, що укладання договору оренди земельної ділянки від 10 квітня 2018 року, на підставі якого у відповідача ОСОБА_3 виникло право оренди земельної ділянки площею 9,94 га, що належать відповідачу ОСОБА_1 , відбулося в період дії попереднього договору оренди землі від 01 вересня 2009 року. 
       Суд вважав, що право оренди, яке виникло у відповідача ОСОБА_3 , суперечить вимогам діючого законодавства щодо передання в оренду майна, а також законодавства, що регулює порядок здійснення державної реєстрації речових прав, а тому дійшов висновку, що права позивача як орендаря є порушеними і відповідно до статей 25, 27 Закону України «Про оренду землі» підлягають судовому захисту шляхом визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 10 квітня 2018 року.
       Крім того, суд погодився з доводами позивача, що вищевказаними діями відповідачів порушено його переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк у відповідності до ст. 33 Закону України «Про оренду землі».
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1  вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи й просить його скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 звернувся з позовом про визнання недійсним договору оренду земельної ділянки з кадастровим номером 4823082600:01:000:0413, тоді як за договором від 01 вересня 2009 року в оренду йому передана земельна ділянка з кадастровим номером 4823082600:01:000:0044 і згідно довідки Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області від 01 червня 2017 року ОСОБА_2 обробляється земельна ділянка саме з кадастровим номером 4823082600:01:000:0044. Висновок суду про зміну кадастрового номеру спірної земельної ділянки не ґрунтується на наявних у справі доказах і є припущенням суду. Також відповідач звертає увагу на ухвалення судом рішення в підготовчому судовому засіданні, без його участі, не ознайомлення судом з витребуваними останнім доказами, а також неможливість через ці обставини надати наявний у відповідача доказ – довідку Малоукраїнської сільської ради. 
       У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача – ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
       Відзив мотивований тим, що довідка Малоукраїнської сільської ради, на яку посилається відповідач датована 01 червня 2017 року, тобто була у відповідача під час відкриття провадження у справі, але у визначений судом в ухвалі від 19 вересня 2019 року строк він її не подав, що спростовує посилання не неможливість надати цей доказ через хворобу та карантин. Посилання на ухвалення судом заочного рішення у підготовчому судовому засіданні не відповідає матеріалам справи: останнє підготовче судове засідання проведено 30 січня 2020 року, відповідач на нього не з`явився. Суд призначив справу до судового розгляду на 05 березня 2020 року (до карантину та хвороби відповідача), але відповідач до суду не з`явився, як і в підготовчі засідання, докази суду не надав. Зазначена в апеляційній скарзі довідка не спростовує висновки суду щодо укладення сторонами 01 вересня 2009 року договору оренди земельної ділянки. І ці обставини в апеляційній скарзі не заперечуються, як не вказується на наявність у ОСОБА_1 іншої земельної ділянки. Також останнім не заперечується укладання відповідачами оспорюваного договору оренди. Питання дійсності договору оренди землі від 01 вересня 2009 року у зв`язку із зазначенням в ньому іншого кадастрового номеру земельної ділянки було предметом дослідження у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання договору оренди землі недійсним. 
В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.
       Зважаючи на вимоги частини 6, пункту 4 частини 7 статті 128, частин 1, 2, 4 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, взявши до уваги також заяву представника позивача, викладену у відзиві на апеляційну скаргу про розгляд справи в її відсутність.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.
       Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено у судовому засіданні, відповідач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 9,94 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-МК №026744 від 26 грудня 2001 року (а. с. 8, 11-12).
01 вересня 2009 року між відповідачем ОСОБА_1 (орендодавець) та позивачем ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди належної ОСОБА_1 земельної ділянки строком на 49 років (а. с. 6-7).
Цього ж дня вказаний договір посвідчено нотаріусом Єланецького районного нотаріального округу Миколаївської області та 20 грудня 2010 року зареєстрований за №041001400700 в Єланецькому районному відділі Миколаївської регіональної філії центру ДЗК (а. с. 6-7).
Згідно пунктів 1, 2, 8 вказаного договору у строкове платне користування строком на 49 років передається земельна ділянка площею 9,94 га з кадастровим номером 4823082600:01:000:0044, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області (а. с. 6-7).
За актом прийому-передачі земельної ділянки від 01 вересня 2009 року вищевказана земельна ділянка передана позивачу (а. с. 10).
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 12) та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а. с. 13) вбачається, що 14 грудня 2013 року, тобто на час реєстрації вказаної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, кадастровий номер земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_1 , зазначений 4823082600:01:000:0413.
У період дії договору оренди землі, укладеного з орендарем ОСОБА_2 , 10 квітня 2018 року відповідач ОСОБА_1 передав належну йому на праві власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-МК №026744 від 26 грудня 2001 року земельну ділянку в оренду строком на 8 років відповідачу ОСОБА_3 (а. с. 71-72), про що цього ж дня внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а. с. 12).
Позивач вважає, що уклавши 10 квітня 2018 року договір, відповідачі порушили його права як орендаря та користувача вказаної земельної ділянки, в тому числі, і переважне право на продовження орендних відносин, а тому захист його прав можливий лише у судовому порядку шляхом визнання договору оренди земельної ділянки від 10 квітня 2018 року недійсним.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідні для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).
Відповідно до частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Законом України «Про оренду землі».
Передання в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності, зокрема, громадян, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина 2 статті 124 ЗК України у редакції, чинній на час підписання первинного договору оренди та його державної реєстрації).
Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина1 статті 210 ЦК України).
Згідно з частиною 2  статті 125 ЗК України у вказаній редакції право на оренду земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом (стаття 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час підписання первинного договору оренди та його державної реєстрації).
За частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, а статтею 18 цього Закону передбачено, що договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини 1 та 2 статті 15 ЦК України).
За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Згідно із частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина 2 статті 207 ЦК України).
Підставами для визнання недійсними правочину за змістом частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України є недотримання в момент вчинення такого правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 кодексу, зміст якого не може суперечити як кодексу, так і іншим актам цивільного законодавства.
За приписами частини 1 статті 16, частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, сторона або інша заінтересована особа може заперечити його дійсність на підставах, встановлених законом, у судовому порядку для захисту своїх прав чи інтересів.
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (частина 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які би перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац 4 частини 2 статті 24 Закону України «Про оренду землі»); укладення договору оренди земельної ділянки під час дії іншого договору оренди цього ж об`єкта може перешкоджати первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною ділянкою (див. постанови від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 2 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц).
У постанові від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала висновок, висловлений у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц стосовно права орендаря за первинним договором оренди на захист та вказала, що якщо особа, якій належить право оренди земельної ділянки (первинний орендар) за законодавством, що було чинним до 1 січня 2013 року, після настання цієї дати не зареєструвала її право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то укладення наступного договору оренди того ж майна під час дії первинного договору оренди може порушити відповідне право первинного орендаря у разі, коли на підставі наступного договору оренди відповідна земельна ділянка передана у користування наступному орендареві, а право останнього - зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Така реєстрація унеможливлює внесення запису до вказаного реєстру про право оренди тієї ж ділянки первинним орендарем. У такому випадку суд може захистити право первинного орендаря, якщо на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати своє право оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте означену можливість первинний орендар матиме тільки тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди. В іншому випадку в позові слід відмовити (пункти 46.3, 46.4 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
Під час розгляду цієї справи суд першої інстанції встановив, що на момент укладення та державної реєстрації права оренди, а саме договору оренди за 2018 рік з новим орендарем ( ОСОБА_3 ), був чинним договір, укладений позивачем та орендодавцем ОСОБА_1 у 2009 році щодо тієї самої земельної ділянки, строк його дії не закінчився, і той факт, що цей договір в установленому договором чи законом порядку розірваний або визнаний недійсним судом, не встановлено.
Тож суд правильно вказав, що за таких обставин укладення орендодавцем (власником орендованої земельної ділянки) нового договору оренди земельної ділянки під час дії договору оренди цієї земельної ділянки з іншим орендарем суперечить законодавству та порушує права та інтереси первинного орендаря щодо поновлення договору оренди.
Отже, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову щодо визнання недійсними договору оренди, укладеного з ОСОБА_3 , є обґрунтованим й таким, що відповідає нормам матеріального права та обставинам, встановленим судами.
       Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.
       Так, доводи апеляційної скарги зводяться насамперед до посилань на те, що в оренду позивачеві за договором від 01 вересня 2009 року передана земельна ділянка з кадастровим номером 4823082600:01:000:0044, тоді як він просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4823082600:01:000:0413.
       Між тим, як вбачається з матеріалів справи, як при укладанні договору оренди земельної ділянки від 01 вересня 2009 року, так і при укладанні договору оренди земельної ділянки від 10 квітня 2018 року, їх об`єктами була земельна ділянка, яка належить  ОСОБА_1  на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-МК №026744 від 26 грудня 2001 року, тобто земельна ділянка, передана в оренду ОСОБА_2 , є тією ж земельною ділянкою, яка передана в оренду ОСОБА_3 . Відповідачами доказів іншого не надано.
       До того ж згідно отриманої апеляційним судом 29 січня 2021 року інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна – земельної ділянки з кадастровим номером 4823082600:01:000:0044, відомості про таку земельну ділянку відсутні.
       Також слід врахувати, що питання зазначення кадастрового номеру земельної ділянки, яка передана в оренду за договором від 01 вересня 2009 року, було предметом дослідження судом при вирішення справи №476/485/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним цього договору оренди (а.с. 16-19). Ухвалюючи рішення по цій справі, суди дійшли висновку, що об`єктом договору оренди від 01 вересня 2009 року є земельна ділянка, яка зазначена як в кадастровому плані належної ОСОБА_1 земельної ділянки від 23 травня 2017 року з кадастровим номером 4823082600:01:000:0413, так і у кадастровому плані, який додавався до договору від 01 вересня 2009 року. 
       Такі висновки судів є преюдиційними на підставі частини 4 статті 81 ЦПК України. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд ухвалив рішення в підготовчому судовому засіданні, без його участі, що позбавило відповідача надати наявні у нього докази – довідку Малоукраїнської сільської ради, то вони є безпідставними. 
       Згідно з матеріалами справи, ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 19 вересня 2019 року відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання на 04 листопада 2019 року, визначено відповідачу строк для подання відзиву та усіх наявних у нього доказів, між тим у визначений судом строк ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву та доказів не подав. У підготовчому судовому засіданні 30 січня 2020 року суд ухвалив про призначення справи до судового розгляду по суті на 05 березня 2020 року, а заочне рішення ухвалено 02 квітня 2020 року. 
       Оскільки рішення ухвалено судом з дотриманням положень матеріального права та вимог процесуального закону, апеляційний суду в силу статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, судові витрати покладаються на відповідача, а тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат апеляційним судом. 
       Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, заочне рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 02 квітня 2020 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська 
_________________________________
Повний текст постанови складений 02 лютого 2021 року