Справа № 308/12855/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

26 січня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Бисаги Т.Ю. і Фазикош Г.В.,
       з участю секретаря Волощук В.І.,                                                        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 червня 2020 року (у складі судді Данка В.Й.) за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Ужгородська районна клінічна лікарня Ужгородської районної ради Закарпатської області» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом у листопаді 2019 р.
       Просив:
-визнати звільнення 10.10.2019 р. ОСОБА_1 з посади лікаря-психіатра комунального закладу «Ужгородська районна лікарня» незаконним і поновити ОСОБА_1 на цій посаді;
-стягнути з комунального закладу «Ужгородська районна лікарня» на користь ОСОБА_1 8000 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу 
       Обґрунтував тим, що 10.10.2019 р. його було звільнено з посади лікаря-психіатра на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.
       Вважає таке звільнення незаконним, оскільки відповідач не довів фактів порушення ним трудової дисципліни, звільнення проведене не уповноваженою особою, а протокол № 10 від 09.10.20-19 р. Ужгородської районної організації профспілки працівників охорони здоров`я не може бути належним доказом отримання комунальним закладом «Ужгородська районна лікарня» дозволу на звільнення позивача з роботи відповідно до вимог ч.1 ст. 43 КЗпП України.
       Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15.06.2020 р. у позові відмовлено.
       Указане судове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 допустив прогул на роботі протягом двох календарних днів, а звільнення позивача відбулося із дотриманням усіх вимог чинного законодавства.                 Обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження.
       У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, а позов задовольнити.
       Покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
       Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:
1.Суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивача звільнено на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України саме за відсутність його на робочому місці – в кабінеті № 8 адмінбудівлі Чопської філії комунального закладу «Ужгородська районна лікарня» за адресою: м. Чоп, вул. Приозерна, 4, однак відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці, не може вважатися прогулом, якщо працівник не залишив місця розташування підприємства;посадові обов`язки позивача не передбачали його присутність саме на робочому місці протягом усього робочого дня.
2.Висновок суду першої інстанції про те, що пояснення позивача свідчать про його відсутність на роботі 27 і 30 вересня 2019 р., має характер припущення.
3.Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у директора комунального закладу «Ужгородська районна лікарня» повноважень у сфері трудових відносин, зокрема по звільненню працівників після запровадження в закладі ліквідаційної комісії, а згода профспілкового органу на звільнення позивача надана на одноособове звернення головного лікаря, який не мав права на такі дії без відповідного рішення ліквідаційної комісії.
       У письмовому відзиві головний лікар Голуб О. просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу – відхилити.
       Узагальнені заперечення зводяться до правомірності звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки такий без поважних причин був відсутній на роботі 27.09. і 30.09.2019 р., і що ним не спростовано.
       У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представники – адвокати Мартинов Г.К. і Шкорка І.М., підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі. Представник відповідача – ОСОБА_2 , не визнав скарги.
       Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення – залишенню без змін, із таких мотивів.
       Судом першої інстанції установлено, що згідно з посадовою інструкцією лікаря-психіатра та графіком роботи ОСОБА_1 у понеділок, середу та п`ятницю із 09.00 год. по 16.12 год. працює у Чопській філії КЗ «Ужгородська районна лікарня» (м. Чоп, вул. Приозерна, 4), а у вівторок та четвер із 08.00 год. по 15.12 год. – у поліклінічному відділенні КЗ «Ужгородська районна лікарня» (м. Ужгород, вул. Минайська, 71).
       26.09.2019 р. ОСОБА_1 був безпричинно відсутній на роботі в м. Ужгород із 12.00 год. по 15.00 год., про що складено доповідну записку.
       У зв`язку з цим роботодавець того ж дня видав наказ № 99 «Про створення комісії по перевірці відпрацювання робочого часу».
       27.09.2019 р. і 30.09.2019 р. комісією проведено виїзну перевірку відпрацювання робочого часу ОСОБА_1 , унаслідок чого виявлено, що 27.09.2019 р. ОСОБА_1 був відсутній у робочому кабінеті № 8 у приміщенні Чопської філії КЗ «Ужгородська районна лікарня» у період часу з 09.00 год. по 12.18 год., а 30.09.2019 р. – у період часу з 09.00 год. по 14.10 год.
       У письмовому поясненні від 01.10.2019 р. ОСОБА_1 зазначив, що 26.09.2019 р. перебував на робочому місці (м. Ужгород, вул. Минайська, 71), а щодо відсутності на робочому місці 27.09. і 30.09.2019 р. (м. Чоп, вул. Приозерна, 4) ним будуть надані відповідні документи (у підтвердження поважності причин відсутності на роботі).
       У письмовому поясненні від 09.10.2019 р. ОСОБА_1 указав, що 27.09. і 30.09.2019 р. він перебував в Ужгородській міській раді з метою вирішення конфлікту з колишньою дружиною. Однак, уже в судовому засіданні додав, що це стосується позаробочого часу, а в робочий час він перебував на роботі (на території та в адмінбудівлі Чопської філії КЗ «Ужгородська районна лікарня»).
       У матеріалах справи відсутні будь-які підтверджуючі документи поважності відсутності ОСОБА_1 на роботі 27.09.2019 р. і 30.09.2019 р.
       Профспілковою організацією працівників охорони здоров`я Ужгородського району від 09.10.2019 р. одноголосно надано згоду на звільнення ОСОБА_1 за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпПУкраїни.
       10.10.2019 р. наказом № 852-к «Про звільнення працівника за прогул» ОСОБА_1 звільнено з роботи 10.10.2019 р. згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України – внаслідок прогулу без поважних причин.
       Водночас суд констатував, що ОСОБА_3 , будучи головним лікарем КЗ «Ужгородська районна лікарня», мав повноваження організовувати діяльність закладу, призначати на посаду та звільняти з посади працівників, а також здійснювати інші повноваження, передбачені законом та установчими документами закладу.
       У контексті наведених обставин і фактів суд першої інстанції дійшов висновку про вчинення ОСОБА_4 прогулу без поважних причин і правомірності його звільнення за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.
       Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
       Так, згідно з положеннями ст.ст. 139,147 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.
       Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
       Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
       Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
       Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.
       Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.
       Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.
       Згідно зі статтею 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці від 22.06.1982 р. № 158 трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.За змістом цієї статті тягар доведення законності підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.
       У спірних правовідносинах суд першої інстанції суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що 27.09. і 30.09.2019 р. позивач учинив прогул, поважних причин відсутності на роботі позивач не навів і таких судом не встановлено, а роботодавець, у свою чергу, довів факт прогулу та дотримався відповідних норм трудового законодавства при звільненні працівника.
       Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування оскарженого рішення.
       Так, довід апелянта за № 1 суперечить обставинам справи, письмовим доказам і нормам матеріального права.
       Згідно з вимогами п.3 статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.
       При цьому, в самому Кодексі відсутнє визначення поняття «робочого місця», а тому, для розуміння його суті та правильного застосування на практиці, належить звернутися до відповідних Методичних рекомендацій.
       Зокрема, «Методичні рекомендації для проведення атестації робочих місць за умовами праці», затверджені постановою Міністерство праці України, № 41 від 01.09.1992 р. визначають робоче місце як місце постійного або тимчасового перебування працівника в процесі трудової діяльності (ГОСТ 12.1.005-88), а постійне робоче місце – як місце, на якому працівник перебуває більшу частину робочого часу (більше 50% або більше 2 год. безперервно). Якщо при цьому робота здійснюється в різних пунктах робочої зони, постійним робочим місцем вважається вся робоча зона (ГОСТ 12.1.005-88).
       Згідно з «Методичними рекомендаціями щодо визначення робочих місць», схваленими протоколом Міністерства праці України від 21.06.1995 р. № 4, які були розроблені для задоволення внутрішніх потреб держави у статистичних даних про процеси, які відбуваються в економіці України, та обліку робочих місць на підприємствах у галузевому та регіональному аспектах, робоче місце працівника Ї це певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів.
       Поняття «робоче місце», яке відповідно до п.3 ст. 29 зазначеного Кодексу власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором визначити працівникові, не є тотожним поняттю «робота», що вжито у п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП для визначення поняття прогулу.
       Як видно з наказу роботодавця № 5-к від 15.09.2016 р. «Про прийняття на роботу» (т.1 а.с.68), ОСОБА_1 було прийнято на роботу в комунальний заклад «Ужгородська районна лікарня» за переведенням із Ужгородської районної лікарні № 1 м. Чоп: на 0.75 посади лікаря-психіатра поліклінічного відділення і на 0.25 посади лікаря-психіатра по госпрозрахунку.
       Відповідно до графіку роботи лікарів поліклініки, затвердженого головним лікарем КЗ «Ужгородська районна лікарня» ОСОБА_5 . 02.01.2019 р. і погодженого головою профспілкової організації Планчак С.С., а також графіку роботи лікаря-психіатра КЗ «Ужгородська районна лікарня», затвердженого головним лікарем ОСОБА_5 , лікар-психіатр Боговський С.Л. з 09.00 год. по 16.12 год. кожного понеділка, середи та п`ятниці мав працювати у м. Чоп (поліклінічне відділення КЗ «Ужгородська районна лікарня», м. Чоп, вул. Приозерна, 4), а з 08.00 год. по 15.12 год. кожного вівторка та четверга – в іншому місці (поліклінічне відділення у м. Ужгороді, вул. Минайська, 71). З цими графіками ОСОБА_1 був ознайомлений під розписку (т.1 а.с.57-58).
       Тобто, одним із робочих місць лікаря-психіатра ОСОБА_1 є саме поліклінічне відділення КЗ «Ужгородська районна лікарня» у м. Чоп, вул. Приозерна, 4, а не кабінет № 8, який згідно з указаними Методичними рекомендаціями є постійним робочим місцем.
       При цьому, відсутність ОСОБА_1 на роботі загалом – постійному робочому місці (в кабінеті № 8 адмінбудівлі поліклінічного відділення КЗ «Ужгородська районна лікарня») та робочому місці, визначеному наказом про прийняття на роботу і графіком роботи лікаря-психіатра (поліклінічне відділення КЗ «Ужгородська районна лікарня» у м. Чоп, вул. Приозерна, 4), 27.09.2019 р. протягом періоду часу з 09.00 год. по 12.18 год. і 30.09.2019 р. у період часу з 09.00 год. по 14.10 год. підтверджується відповідними комісійним актами, затвердженими головою комісії з реорганізації комунального закладу «Ужгородська районна лікарня» - головним лікарем ОСОБА_5 (т.1 а.с.50-54), корегуючим табелем обліку використання робочого часу за вересень 2019 р., у якому щодо ОСОБА_1 значиться прогул за 27.09 і 30.09.2019 р. (т.1 а.с.39, 41), письмовими поясненнями працівників Чопського відділення КЗ «Ужгородська районна лікарня» ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 про те, що 27.09. і 30.09.2019 р. вони не бачили ОСОБА_1 на роботі (т.1 а.с.214-221), а також письмовим поясненням самого ОСОБА_1 від 01.10.2019 р., у якому той зазначив, що на рахунок 27.09. і 30.09.2019 р. він надасть виправдовуючі документи, і його ж письмовим поясненням від 09.10 2019 р. про те, що 27.09. і 30.09.2019 р. він знаходився в Ужгородській міській раді, де вирішував питання конфлікту з колишньою дружиною (т.1 а.с.55, 63).
       У зв`язку з такими поясненнями ОСОБА_1 довід апеляційної скарги за № 2 є безпідставним і надуманим.
       При цьому, доказів попередження роботодавця про причини відсутності на роботі 27.09. і 30.09.2019 р. і доказів у підтвердження поважності причин відсутності на роботі ОСОБА_1 не надав і таких судом не встановлено.
       Довід апеляційної скарги за № 3 спростовується поданням, адресованим голові районної профспілкової організації працівників охорони здоров`я Ужгородського району Планчак С.С. про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, яке підписане ОСОБА_12 саме як головою комісії із реорганізації комунального закладу Ужгородська районна лікарня, а не одноособово як головним лікарем (т.1 а.с.46-47), а також, зокрема, рішенням Ужгородської міської ради тридцять другої сесії 7-го скликання від 04.07.2019 р. за № 532 «Про реорганізацію шляхом перетворення Комунального закладу «Ужгородська районна лікарня», додатковою угодою № 1 від 14.09.2019 р. до контракту з керівником закладу охорони здоров`я від 15.09.2016 р. і рішеннямУжгородської міської ради тридцятьтретьої сесії 7-го скликання від 20.09.2019 р. за № 562 «Про продовження терміну дії контракту з керівником закладу охорони здоров`я», згідно з якими головний лікар ОСОБА_5 був уповноважений звільняти працівників закладу. 
       Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив таке з додержанням норм матеріального та процесуального права.
       Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
       Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.                                                                                  2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 червня 2020 року залишити без змін.                                                                 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         4.Повне судове рішення складено 05.02.2021 р.
Судді: