ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Головуючий суддя у першій інстанції : Гулик А.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року	Львів	Справа № 1.380.2019.000786 пров. № А/857/12724/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Макарика В.Я., Матковської З.М.
за участю секретаря судового засідання:          Волошин М.М.
представника позивача:                              Яценка С.А.
представника апелянта:                              Ярової А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 1.380.2019.000786 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,– 

ВСТАНОВИВ :

19.02.2019р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу від 22.01.2019р. № 1-О «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді завідувача сектору фінансування, бухгалтерського обліку і звітності з 23.01.2019р. та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.01.2019р. - 19.02.2019р.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.09.2020р. позов задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував наказ Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області від 22.01.2019р. № 1-О «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Суд першої інстанції поновив ОСОБА_1 на посаді в Головному управлінні Державної податкової служби у Львівській області рівнозначній посаді завідувача сектору фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області з 23.01.2019р. 

Також суд першої інстанції стягнув з Головного управління Державної податкової служби у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.01.2019р. – 09.09.2020р. в розмірі 151697 грн.04 коп. з врахуванням необхідних виплат. В решті вимог суд відмовив.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Головне управління Державної податкової служби у Львівській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.09.2020р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Представник позивача Яценко С.А. в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник апелянта Ярова А.А. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу із підставу у ній зазначених.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з Дрогобицькою об`єднаної державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області в період з 25.05.1993р. – 17.09.2018р.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби» від 28.03.2018р. № 296 постановлено реорганізувати Дрогобицьку об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області шляхом приєднання як структурного підрозділу до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області.

З додатку № 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019р. № 537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області.

Із змісту ст.81 ЦК України, Закону України «Про державну податкову службу в Україні» видно, що органи податкової служби відносяться до юридичних осіб публічного права. Тому, реорганізація Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області шляхом приєднання як структурного підрозділу до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області яке є правонаступником, свідчить про те, що обов`язок по працевлаштуванню працівників реорганізованої інспекції покладається на дане управління.

21.06.2018р. Голова комісії з проведення реорганізації Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Корж Р.Д. письмовим попередженням про наступне вивільнення  повідомив позивача про реорганізацію, скорочення численності або штату працівників державного органу та наступне вивільнення з посади завідувача сектора інфраструктури яку останній обіймає. (по закінченню двох місяців з моменту вручення даного повідомлення). ( т.1 а.с.75 )

Наказом Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного Управління державної фіскальної служби у Львівській області від 17.09.2018р. № 24-О «Про переведення» ОСОБА_1 переведено на посаду завідувача сектору фінансування, бухгалтерського обліку та звітності – головного бухгалтера з посадовим окладом згідно із штатним розписом з 17.09.2018р. ( т.1 а.с. 78)

22.01.2019р. начальник Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області ОСОБА_2 у зв`язку із реорганізацією Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Львівській області запропонував позивачу для переведення наявну вакантна посаду головного державного інспектора відділу обліку майна за матеріалами оперативних та слідчих підрозділів управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності в Головному управлінні Державної фіскальної служби у Львівській області. Проте, останній не погодився на дану пропозицію. (т.1 а.с.76)

Згідно із переліком вакантних посад в Головному управлінні Державної фіскальної служби у Львівській області станом на 22.01.2019р. наявні - 111 вакантних посад, з яких не потребували проведення конкурсу - 99 посад. ( т.1 а.с. 181-183)

Отже, відповідач не запропонував позивачу інші вакантні посади (іншу роботу) у Головному управління Державної фіскальної служби у Львівській області впродовж періоду з 16.11.2018р.-22.01.2019р. та які існували на день звільнення останнього.

Наказом Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Львівській області від 22.01.2019р. № 1-О «Про звільнення» ОСОБА_1 відповідно до вимог п.2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби» від 28.03.2018р. №296 з урахуванням вимог наказів Державної фіскальної служби України від 10.05.2018р. №290 «Про реорганізацію територіальних органів Державної фіскальної служби у Львівській області» та від 10.05.2018р. № 792-О «Про надання повноважень»  звільнено з 22.01.2019р. завідувача сектору фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ОСОБА_1 з роботи згідно з п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. (т.1 а.с. 79)

ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В п.4 ч.1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (ст.87, 87-1 цього Закону).

Згідно п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Із змісту ч.2 ст.40 КЗпП України видно, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Таким чином, попереджаючи працівника про майбутнє звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, роботодавець повинен одночасно забезпечити виконання встановленого законодавством обов`язку щодо працевлаштування такого працівника шляхом надання пропозицій усіх наявних вакантних посад. Вказаний обов`язок покликаний забезпечити дотримання прав працівників щодо сприяння у збереженні роботи.

Відсутність послідовності дій роботодавця при звільненні обумовлюють виникнення ситуації невизначеності працівника щодо порядку його звільнення та наявності законних очікувань щодо дотримання роботодавцем передбачених законодавством гарантій стосовно сприяння у збереженні роботи.

ч.1 ст.42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишенні на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Як видно із відомостей щодо кваліфікації працівників Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, у позивача станом на день звільнення, стаж державної служби становив 25 років та 05 місяців, що є більшим, ніж у переважній більшості працівників. ( т.1 а.с. 184-193).

Крім того, відповідач всупереч ст. 77 КАС України не надав доказів врахування стажу, кваліфікації та продуктивності ОСОБА_1 при його звільненні з роботи.

В ст.49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що розглядаючи трудові спори,  пов`язані із звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України  суди  зобов`язані  з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як видно з правової позиції Верховного Суду України в постанові від 01.07.2015р. у справі № 6-491/15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч.3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідної професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, якщо працівник може виконувати з врахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

ч.1 ст.72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. (ч.1 ст.73 КАС України), а достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.75 КАС України).

Колегія суддів вважає зазначити, що в матеріалах справи відсутні належні, достовірні, достатні та допустимі докази, які підтверджують ту обставину, що відповідач в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області запропонував усі вакантні посади в структурі даного управління позивачу.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що попереджаючи про майбутнє звільнення ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, відповідач не дотримався порядку, встановленого нормами ст. 49-2 КЗпП України, а саме, не запропонував позивачу всіх наявних вакантних посад державної служби. Станом на день попередження про звільнення та станом на день звільнення позивача в Головному Управлінні Державної фіскальної служби у Львівській області були наявні вакантні посади.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки Наказ Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області від 22.01.2019р. № 1-О «Про звільнення ОСОБА_3 »  є протиправним оскільки прийнятий не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Відповідач порушив порядок вивільнення працівників, не запропонував позивачу всіх наявних вакантних посад державної служби та не врахував переважне  право на залишенні на роботі.

Висновки апеляційного суду узгоджуються з правовою позицією яка викладена в постановах Верховного Суду від 25.07.2019р. у справі № 807/3588/14, від 31.07.2019р. у справі № 807/2383/15.

Доводи апелянта про те, що позивачу запропоновано в установленому законом порядку посаду завідувача сектору фінансування бухгалтерського обліку та звітності – головного бухгалтера з посадовим окладом згідно штатного розпису з якою останній погодився відповідно до Наказу Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області «Про переведення» № 24-0 від 17.09.2018р. колегія суддів не приймає до уваги. Оскільки, в матеріалах справи відсутні жодні належні, допустимі, достовірні докази які підтверджують згоду позивача на переведення на вказану посаду.

Інші  доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Львівській області залишити без задоволення, а рішення  Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 1.380.2019.000786 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя                                                                                          Н.В. Бруновська
Суддя                                                                                           В.Я. Макарик
Суддя                                                                                          З.М. Матковська

Постанова в повному обсязі складена 25.01.2021р.