Справа № 138/28/20
Провадження № 22-ц/801/94/2021
Категорія: 40
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року	Справа № 138/28/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Оніщука В.В. (суддя - доповідач),
суддів: Шемети Т.М., Стадника І.М.,
за участю секретаря судового засідання: Очеретної М.Ю.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Акціонерне товариство комерційного банку «Приватбанк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Могилів – Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21 жовтня 2020 року, постановлене у складі судді Холодової Т.Ю., в залі суду,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович про визнання протиправним та скасування рішення.
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачу на праві власності належав І поверх нежитлової будівлі магазину загальною площею 356,46 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 16.04.2008, виданого виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської ради на підставі рішення №124 від 15.04.2008.
23.09.2008 ОСОБА_1 уклав із Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», договір іпотеки №МКМП-366/1, за умовами якого передав банку в іпотеку вказане вище майно.
При цьому, в провадженні Могилів-Подільського міськрайонного суду перебувала справа №138/1316/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними свідоцтв на право власності та договорів іпотеки. В межах даної цивільної справи, з метою забезпечення позову, ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 15.07.2016 на приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться на АДРЕСА_1 було накладено арешт, який було зареєстровано в установленому законом порядку. 
Однак, 08.09.2016 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. на підставі вказаного вище договору іпотеки прийнято рішення індексний номер 31333763 про державну реєстрацію права, на підставі якого за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» було зареєстровано право власності на І поверх нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 »,загальною площею 356,46 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_1 . 
Позивач вважає, що при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про накладення арешту на спірне майно державний реєстратор, яким виступав приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А., не мав права вчиняти реєстраційні дії, поки таке обмеження не буде знято. Також позивач вважає, що згідно з ч. 3 ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат» приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. не мав права здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу. Крім того, відповідно до абзацу 7 пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень №868 від 17.10.2013 нотаріус не мав права проводити державну реєстрацію прав на нерухоме майно без вчинення відповідної нотаріальної дії, яка безпосередньо пов`язана з правом на майно. 
На підставі наведеного, позивач звернувшись в суд із даним позовом, просив визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31333763 від 08.09.2016.
Рішенням Могилів – Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21 жовтня 2020 року у позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович про визнання протиправним та скасування рішення, відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції враховано заяву представника відповідача про застосування позовної давності до вирішення спору. Місцевий суд погодився з твердженням представника відповідача про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому позивач про прийняття оскаржуваного рішення міг дізнатись, починаючи з 12.09.2016. Відтак, зважаючи на положення ст.ст. 253-259 ЦК України, останнім днем звернення позивача до суду з даним позовом було 13.09.2019.
При цьому в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач не міг дізнатись про порушення свого права до вказаної дати і звернутись за його захистом до суду. Такі докази, в порушення вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не були надані позивачем і під час розгляду справи. Так само не містять матеріали справи і доказів поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом.
Не погодившись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, за неповно встановлених обставин справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. 
Так, в обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 погоджується з судом першої інстанції в частині того, що державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційні дії щодо належного позивачу майна поки обмеження у вигляді арешту майна не буде зняте, що є підставою для визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора і в цій частині рішення суду не оскаржує.
Що ж стосується пропуску ним строку позовної давності, то вважає, що висновок суду про те, що він міг довідатися про існування спірного рішення з моменту його прийняття не відповідає вимогам процесуального закону, оскільки жодний нормативний документ не вимагає від нього як від власника щоденно перевіряти інформацію, яка міститься в державному реєстрі. 
Про існування спірного рішення позивачу стало відомо лише 25.01.2017 після того, як ОСОБА_2 звернувся з позовом до АТ КБ «Приватбанк» та приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. про визнання протиправним та скасування рішення, а відтак саме з цієї дати суд повинен був обраховувати строк позовної давності. 
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача та третьої особи впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.
У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.
Представник АТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.
Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. в судове засідання не з`явився, поро час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при цьому надав заяву про розгляд справи у його відсутність. 
Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 16.04.2008, ОСОБА_1 на право власності належить І поверх нежитлової будівлі магазину, розташований на АДРЕСА_1 , площею 356,46 кв.м (а.с. 23).
23.09.2008 ОСОБА_1 уклав із ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», договір іпотеки №МКМП-366/1, посвідчений приватним нотаріусом Могилів-Подільського міського та районного нотаріального округу Павлюк Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №1931 (далі – договір іпотеки). За умовами договору іпотеки ОСОБА_1 передав відповідачу в іпотеку вищевказану частину будівлі. Згідно з п. 2 договору іпотеки ним забезпечується виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 23.09.2008 №МКМП-366 ( а.с. 17-20, 164-167).
Також, судом встановлено, що ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 15.07.2016 в межах цивільної справи №138/1316/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними свідоцтв на право власності та договорів іпотеки, було накладено арешт на приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться на АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 (а.с. 21-22).
Вказане обтяження внесено 20.07.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна. Підставою внесення обтяження була постанова №51716480, видана 19.07.2016 Могилів-Подільським ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області на підставі ухвали Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області №138/1316/16-ц від 15.07.2016. (а.с. 8).
12.09.2016 приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. здійснив реєстрацію права власності на належне позивачу майно, а саме на І поверх нежитлової будівлі магазину, загальною площею 356,46 кв.м, розташованого на АДРЕСА_1 , за ПАТ КБ «Приватбанк». Підставою для прийняття такого рішення став договір іпотеки №МКМП-366/1 від 23.09.2008, посвідчений приватним нотаріусом Могилів-Подільського міського та районного нотаріального округу Павлюк Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №1931 (а.с. 6-7). 
Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.
При цьому, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16).
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», п. 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 51).
Пунктом 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волков проти України» від 09 січня 2013 року, яке є обов`язковим на території України, визначено, що строк давності забезпечує правову визначеність та захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які вкрай важко спростувати, та дозволяє запобігти несправедливості, що може виникнути внаслідок рішень щодо подій, що мали місце у далекому минулому, та на підставі доказів, що з часом стають неналежними та недостатніми. 
Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 по справі №910/18560/16 (12-143гс18) вказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».
В даному випадку судом першої інстанції було встановлено обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 і в цій частині рішення суду сторонами не оскаржено. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та оцінивши матеріали справи, врахувавши наведені вище норми права, встановивши, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач не міг дізнатись про порушення свого права починаючи з 12.09.2016 і звернутись за його захистом до суду в межах трирічного строку, дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не міг довідатися про існування спірного рішення з моменту його прийняття і жодний нормативний документ не вимагає від нього, як від власника щоденно перевіряти інформацію, яка міститься в державному реєстрі, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 319 ЦК України власність зобов`язує і при наявності зацікавленості у позивача щодо стану своїх майнових прав, з урахуванням правовідносин за укладеним ним договором іпотеки, він мав змогу довідатися про існування спірного рішення і саме з того часу мав змогу звернутися до суду з позовом. 
Так само не містять матеріали справи і доказів поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом.
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення скаржником вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Могилів – Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                     В. В. Оніщук

Судді:                                І. М. Стадник

                                              Т. М. Шемета