ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1215/21 Справа № 185/794/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов  В. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі: 
                головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за  позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року, -
В С Т А Н О В И В:

В січні 2017 року АТ КБ “ПриватБанк” звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість по кредитній угоді у сумі 10565,22 грн., судові витрати. Позов мотивував тим, що 17.02.2016 року з ОСОБА_4 укладено кредитний договір. Відповідач отримала кредит у сумі 7354,30 гривень, з виплатою 18 % річних. Відповідачка умови договору не виконала, заборгованості за договором не сплачена. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Її спадкоємцями стали ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_2 , які звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Як спадкоємці вони є правонаступниками. Як правонаступники вони мають відповідати по зобов`язанням ОСОБА_4 . Заборгованість складається з : 7067,42 грн розмір кредиту, 300,90грн відсотків. У зв`язку зі смертю відповідачки позов було пред`явлено до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як до спадкоємців померлої (а.с.2-3, 81-82)

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовлено (а.с.196). 

Не погодившись із рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, просило скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог АТ КБ “Приватбанк” в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права (а.с.199-202).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованістю за кредитним договором від 17.02.2016 року. На вказаний договір є посилання в позовній заяві.
Доказів укладання даної угоди з ОСОБА_4 суду не надано.
ОСОБА_4 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 03.02.2008 року (а.с.5). 
17.02.2016 року між ОСОБА_4 та позивачем укладена генеральна угода на підставі якої ОСОБА_4 отримала кредит у сумі 7354,3 грн.
Станом на 08.08.2018 року заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором складала 7368,34 грн. Вказане підтверджено наданим банком розрахунком (а.с.6). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
Відомості про смерть відповідачки в матеріалах справи знаходяться з червня 2017 року. З вказаного часу представники позивача мали можливість отримати інформацію про смерть ОСОБА_4 .
Спадкоємцем ОСОБА_4 став її син ОСОБА_2 . На його ім`я видано свідоцтво про спадщину на квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 після смерті матері був влаштований в дитячий будинок сімейного типу.
Його законним представником є ОСОБА_1 і не є спадкоємцем.
Позивачем не надано суду доказів того, що відповідачам було відомо про заборгованість перед позивачем по кредиту та вони не виконали свій обов`язок про необхідність повідомити кредитора про відкриття спадщини.
18.06.2018 року позивач направив до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори та ОСОБА_1 лист – претензію про наявність заборгованості у померлої 7368,34 грн. з вимогою про сплату заборгованості. Вказане свідчить про те, що позивач пред`явив претензію через рік після смерті ОСОБА_4 .
Позивач не надав суду доказів того, що йому стало відомо про смерть відповідачки в шестимісячний строк до звернення до нотаріуса.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із того, що позивач порушив строки встановлені ст. 1281 ЦК України.

Однак повністю погодитися з таким висновком суду не можна.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст.1218, 1231 ЦК України).
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).
Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч. 3, 4 ст. 1268 та в ст. 1269 ЦК України.
Так, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).
Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України).
Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
Разом з тим суд враховує наступне.
Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу, суд, за позовом кредитора, накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.
Системне тлумачення ст. 16 та ч. 2 ст. 1282 ЦК України дозволяє зробити висновок, що:
по-перше, норма ч. 2 ст. 1282 ЦК України є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця;
по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором).
Аналіз ч. 2 ст.1282 ЦК України свідчить, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку.
Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно.

За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч. 2 ст. 1282 ЦК України, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не можуть бути задоволені.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції, відповідно до роз`яснень, наданих в п.19 Постанови Пленуму ВСУ “Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку” № 12 від 24.10.2008 року, підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, з вище вказаних підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» — задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року – змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: