Дата документу 05.02.2021 Справа № 317/1195/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
     Єдиний унікальний №317/1195/18            Головуючий у 1 інстанції Яркіна С.В. 
Провадження № 22-ц/807/396/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
05 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2 на заочне рішення Запорізького  районного суду Запорізької області від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_1  про відшкодування майнової шкоди, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди.
В позові зазначав, що 16.05.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір оренди нерухомого майна, відповідно до якого позивач передав, а ОСОБА_1 прийняв у строкове, оплатне користування належний позивачу житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . 
Майно, що знаходилося в будинку було передано за описом, що є невід`ємною частиною Договору.
Як виявилося, під час користування житловим будинком ОСОБА_1 , в порушення положень п.п. 5.1, 5.6 Договору, здавав в оренду кімнати будинку іншим особам, перетворив будинок на платний гуртожиток, в результаті чого було суттєво погіршено стан самого будинку, а також завдано значної шкоди майну та обладнанню, що знаходилося в ньому. 
Загальна сума майнової шкоди, завданої позивачеві склала 180636,20 грн.
Внаслідок вказаних дій відповідача, належне позивачу майно суттєво пошкоджено, позивач не мав змоги його швидко відновити та ніс значні витрати щодо опалення будинку, який простоював через неможливість його подальшого використання внаслідок дій відповідача. 
Цією ситуацією та діями відповідача позивачу завдано значних душевних переживань, обумовлених значним психологічним стресом внаслідок пошкодження майна та відмовою відповідача щодо його відновлення.
Посилаючись на вищевикладене, просив суд стягнути з відповідача у відшкодування шкоди, завданої майну, 180636,20 грн. та судові витрати по справі.
Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22 травня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у відшкодування шкоди, завданої майну 180636,20 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 9592,15 грн. 
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення. Вирішити питання судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на законі та є обґрунтованими.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 16.05.2016 між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Договір оренди нерухомого майна (далі – Договір) (Т. 1 а.с. 52-53).
Відповідно до вказаного Договору, позивач передав, а ОСОБА_1 прийняв у строкове та оплатне користування житловий будинок загальною площею 339 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Майно, що знаходилось у вказаному житловому будинку передано ОСОБА_1 за описом майна, що є невід`ємною частиною Договору – Додаток 2 (Т. 1 а.с. 54).
Право власності позивача на житловий будинок АДРЕСА_1 , підтверджується копією Договору купівлі-продажу від 14.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Банковською Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 7482; Витягом з Державного реєстру правочинів № 475564 від 14.12.2004, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8485483 від 29.09.2005 (Т.1 а.с. 10-14).
Пунктом 4.3 Договору передбачається право Орендодавця на періодичний огляд приміщення в присутності Орендаря.
Відповідно до п. 5.1 Договору, Орендар зобов`язаний забезпечити збереження та цілісність приміщення, його обладнання та майна.
Пунктом 5.5 Договору встановлено обов`язок Орендаря відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну майну чи приміщенню внаслідок своєї вини чи недбалості або вини чи недбалості осіб, що проживають з ним (гостей).
Пунктом 5.6 Договору закріплено обов`язок Орендаря не здавати будинок в суборенду.
Згідно з п. 5.7 Договору, по закінченню строку дії договору Орендар зобов`язаний повернути будинок Орендодавцю в тому ж стані, що й отримав, за виключенням його нормального зносу.
Відповідно до п. 6.4 Договору, Договір може бути розірвано у випадку, якщо Орендар навмисно чи з необережності погіршує стан приміщення.
Під час користування житловим будинком ОСОБА_1 , в порушення положень п.п. 5.1, 5.6 Договору, здавав в оренду кімнати будинку іншим особам, перетворив будинок на платний гуртожиток, в результаті чого було суттєво погіршено стан самого будинку, а також завдано значної шкоди майну та обладнанню, що знаходилося в ньому.
Судом першої інстанції вході розгляду справи допитано свідка ОСОБА_4 , який пояснив, що він був залучений ОСОБА_3 як довірена особа для догляду за будинком, оскільки після укладення Договору позивач не мав можливості контролювати використання ОСОБА_1 житлового будинку, оскільки перебував за кордоном. Саме він здійснював періодичні огляди житлового будинку за тривалої відсутності позивача.
З пояснень ОСОБА_3 встановлено, що житловий будинок використовувався відповідачем не за призначенням, а саме як лікувально-реабілітаційний центр закритого типу, де незаконно утримували людей, за фактом чого проводились слідчі дії. Внаслідок перебування у будинку людей, позбавлених можливості покидати приміщення та вимушених цілодобово знаходитись у ньому, вказане призвело до ще більшого псування будинку, меблів та іншого устаткування.
Свідок ОСОБА_5 , який був залучений ОСОБА_4 в якості посередника щодо укладання договору оренди, зазначив, що він займався підготовкою та укладенням вказаного договору, здійснював пошук орендаря. Зауважив, що на момент здачі в оренду ОСОБА_1 будинок та меблі у ньому знаходились у доброму стані, що було перевірено ним особисто та підтверджується фотографіями. Наразі будинок знаходиться у непридатному для життя стані.
Вказані твердження свідків підтверджуються наданими представником позивача доказами, які знаходяться в матеріалах справи (Т. 1 а.с. 198-228).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.
Так, згідно ч.1 ст. 810, ч. 1 ст. 811 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі.
Положеннями ч. 1 ст. 815 ЦК України визначено, що наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані.
За приписами ч. 1, 2 ст. 779 ЦК України, наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач порушив умови укладеного договору оренди нерухомого майна, а внаслідок протиправних дій відповідача належне позивачу майно було суттєво пошкоджено.
Відповідно до Звіту про незалежну оцінку майнового збитку нанесеного майну, житловому будинку АДРЕСА_1 , вартість майнового збитку, нанесеного майну, складає 64597,20 грн. (Т. 1 а.с. 82-126).
Згідно Звіту про незалежну оцінку об`єкта оцінки: рухоме майно у кількості 36 позицій, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на дату оцінки ринкова вартість рухомого майна, якому було завдано шкоду склала 111039,00 грн. (Т. 1 а.с. 22-81).
Враховуючи вищевикладене, загальний розмір шкоди, завданої майну, становить 175636,20 грн.
Згідно з копією Договору на виконання робіт з оцінки майна б/н від 15.11.2017, копією Акту прийому-передачі робіт № 43 від 15.11.2017 та копії Квитанції до прибуткового касового ордер № 13 від 15.11.2017, сплачена вартість виконання робіт з незалежної оцінки вартості майнового збитку позивача склала 5000,00 грн.
У підсумку, загальна сума майнової шкоди, завданої позивачеві склала 180636,20 грн.
Доводи апеляційної скарги про нікчемність договору є безпідставними з огляду на те, що судом застосовуються положення ст. 1166 ЦК України, що підтверджено матеріалами справи, оскільки за позовом заявлено вимоги щодо відшкодування саме майнової шкоди.
Суд повинен застосовувати ту норму права, яка регулює спірні правовідносини.
Завдана позивачеві майнова шкода підлягає відшкодуванню не на підставі умов договору та/чи дотримання його форми, а на підставі імперативних положень цивільного законодавства про деліктні зобов`язання.
Сам договір, який скаржник вважає нікчемним, правового значення для відшкодування майнової шкоди не має, оскільки цей договір закріплює правомірність знаходження відповідача у цьому приміщенні.
Загальними підставами для відшкодування шкоди являються положення ст. 1166 ЦК України, незалежно від того чи зазначається ця норма права в самому договорі.
Позивачем заявлено позов про відшкодування майнової шкоди, з якого вбачається, що позивач зазначив в позові всі підстави і критерії відшкодування шкоди за диспозицією ст. 1166 ЦК України.
Так, згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що внаслідок неправомірних дій відповідача, а саме облаштування платного притулку для десятків соціально незахищених (наркотично залежних) осіб на без дозволу на це (повідомлення) власника будинку, майно позивача було суттєво пошкоджено.
Вказане підтверджується показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ; наданими ними фотографіями, інформацією з відкритих Інтернет-джерел, відеозаписами сюжетів, фотографіями, публікаціями тощо.
У зв`язку зі вказаними неправомірними діями ОСОБА_1 та їх наслідками було відкрито кримінальне провадження, зареєстроване в єдиному реєстрі досудових розслідувань № 12017080230001585 від 25.11.2017 р. за ч. 1 ст. 185 КК України, що у матеріалах справи підтверджується листом Запорізького районного відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області.
Враховуючи викладене, твердження відповідача про те, що використання орендованого майно в якості реабілітаційного центру не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, не відповідає дійсності.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано жодного доказу того, що він є власником пошкодженого майна.
Відповідачем визнається, право приватної власності позивача на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . 
Крім того, воно підтверджується договором купівлі-продажу №358249 від 14.12.2004 p., витягом з Державного реєстру правочинів № 475564 від 14.12.2004 p., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8485483 від 29.09.2005 р. (т. 1, а.с. 10-13).
Як вбачається із матеріалів справи, частина особистих речей позивача була зачинена в окремій кімнаті. Факт того, що особисті речі позивача були зачинені в окремій кімнаті, були підтверджені допитаними по справі свідками (т. 1, а.с. 190; а.с. 247-248).
Після подій, що мали місце, більшість із особистих речей позивача була або суттєво пошкоджена, або безслідно зникла у період виключного перебування орендованого майна у володінні відповідача - це мало наслідком звернення позивача до правоохоронних органів із метою початку кримінального провадження № 12017080230001585 від 25.11.2017 р. за ч. 1 ст. 185 КК України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на недопустимість звітів про незалежну оцінку в якості доказів з посиланням на положення Цивільного процесуального кодексу України щодо висновків експертів. 
Проте, звіт про незалежну оцінку не є за своєю природою висновком експерта.
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що висновок експерта може бути виконаним тільки на підставі Закону України «Про судову експертизу» (п. 6 ч. 6 ст. 72 ЦПК України).
Колегія суддів звертає увагу на те, що при розгляді справи було застосовано положення Закону «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», яким прямо передбачено виконання звітів про оцінку майна (збитку).
Положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено поняття доказів, якими є: будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
У зв`язку з вищевикладеним до звітів про незалежну оцінку (об`єкта оцінки, майнового збитку) судом правомірно застосовано положення норм п. 1 ч. 2 ст. 76 ЦПК України у частині категорії «письмові докази».
З огляду на це, до наявних у матеріалах справи звітів про незалежну оцінку (об`єкта оцінки, майнового збитку) не можуть застосовуватися вимоги, передбачені законодавством для висновків судових експертів (п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК України).
Крім того, як вбачається із самого звіту об`єкта оцінки (т. 1, а.с. 22-81), звіту оцінки майнового збитку (т. 1, а.с. 82-126) він проводився не судовим експертом, а особою, яка є суб`єктом оціночної діяльності та має відповідні обов`язкові документи такі, як сертифікати (т. 1, а.с. 79, 125); кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача, свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів (т. 1, а.с. 80-81, 125-126). Вказані звіти підпадають під спеціальне регулювання Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та прямо ним передбачені.
Положеннями ч. ч. 1,2 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.
Ані спеціальний Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», ані національні стандарти щодо оцінки не містять обов`язкової вимоги про вказівку у звіті про попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиву оцінку майна.
З матеріалів справи вбачається, що судова експертиза у справі не проводилися за відсутності такої необхідності.
Відповідач самоусунувся від участі у розгляді справи.
Таким чином, безпідставним є твердження скаржника про те, що звіти про незалежну оцінку не повинні були прийматися судом до уваги, оскільки вони є неналежними та недопустимими доказами.
Звіти про оцінку майна повністю відповідають вимогам законодавства та були складені з урахуванням всіх необхідних вимог та даних.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом помилково двічі стягнуто з відповідача на користь позивача вартість проведення експертизи є помилковим та таким, що зводиться до незгоди з судовим рішенням.
Згідно з копією Договору на виконання робіт з оцінки майна б/н від 15.11.2017, копією Акту прийому-передачі робіт № 43 від 15.11.2017 та копії Квитанції до прибуткового касового ордер № 13 від 15.11.2017, сплачена вартість виконання робіт з незалежної оцінки вартості майнового збитку позивача склала 5000,00 грн.
Судом першої інстанції вірно втсанволено, що позивачем надано документи на підтвердження витрат, пов`язаних з його явкою до суду у вигляді квитків на потяг на суму 2525,13 грн.; проведенням незалежної оцінки вартості на суму 5000,00 грн.; а також інших витрат, пов`язаних із вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи на суму 223,80 грн., а також суму судового збору в сумі 1843,22 грн.
Таким чином, судом першої інстанції з урахуванням вимог ст.ст. 134, 137. 141 ЦПК України судові витрати у розмірі 9592,15 грн. стягнуто з відповідача на користь позивача.
Таким чином, судом першої інстанції, на підставі наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність правових підстав для відшкодування матеріальної шкоди.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 травня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: