КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

                    Справа № 22-ц/824/2509/2021         Головуючий у 1-й інстанції: Заставенко М.О.     
                753/15425/19                                                                    Доповідач-Чобіток А.О.
 
                                                               ПОСТАНОВА
                                                             Іменем України
 
25 січня  2021 року Київський апеляційний суд  у  складі колегії суддів:
 
головуючого - Чобіток А.О. 
суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.  
секретар - Зиль Т.С. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, вселення та визначення порядку користування квартирою ,-
 
                                                у с т а н о в и в:
 
У серпні 2019 року  ОСОБА_1 пред`явив  вказаний  вище позов до відповідачів та зазначав, що  перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох спільних дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ними придбано за спільні кошти чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на яку постановою Київського апеляційного суду від 06.02.2019 року за кожним з них визнано право власності по Ѕ частині квартири. У спірній квартирі, окрім колишньої дружини та дітей, також проживає співмешканець колишньої дружини - ОСОБА_3 , якого остання вселила без його згоди. Відповідачі перешкоджають позивачу у вільному володінні та розпорядженні своїм майном, не впускають позивача до квартири, погрожуючи викинути його речі та поміняти замки на дверях. ОСОБА_6 створює постійні конфліктні ситуації, що негативно впливає на неповнолітніх дітей сторін, не сплачує комунальні платежі за користування житловим приміщенням. 
Посилаючись на вказане, позивач просив суд вселити його до спірної квартири, виселити ОСОБА_6 з квартири, зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні квартирою та встановити порядок користування нею, виділивши йому в користування кімнати житловою площею 16,9 кв.м та 28,6 кв.м/. а ОСОБА_2 кімнати житловою площею24,4 кв. м та 17,7 кв. м. При цьому зазначав, що найбільше він користувався вказаними ним кімнатами, а тому вважає за доцільне залишити їх саме йому в користування. 
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Зазначає, що судом першої інстанції невірно зроблений висновок про те, що ним не доведено порушення його прав. Указує, що він не надавав згоду на проживання у спірній квартирі ОСОБА_3 , відповідачі без його згоди змінили замки. Суд взагалі не мотивував відмову в задоволенні вимоги про встановлення порядку користування жилим приміщенням.
 
                   Відзивів від відповідачів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надходило.
 
          При розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.07.1999 року, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.07.2016 року (а. с. 6).
             Постановою Київського апеляційного суду від 06.02.2019 року у справі №753/19181/17 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири  АДРЕСА_1 (а. с. 13 - 17).
       Постановою Верховного Суду від 17.06.2020 року постанову Київського апеляційного суду від 06.02.2019 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу змінено. В іншій частині постанову залишено без змін.
 
          Відповідно до ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
         Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та його представником не доведено порушення відповідачами права позивача щодо користування квартирою, оскільки жодного доказу того, що ОСОБА_2 змінила замки до квартири та разом з ОСОБА_6 будь-яким чином перешкоджає проживати позивачеві в квартирі, останнім не надано.
        
Заслухавши доповідь судді, пояснення  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та їх представників, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів з таким висновком суду погодитись не  може, оскільки до нього суд прийшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, без належного дослідження доказів  та з`ясування обставин справи.
    Так, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
  Згідно з ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно). Майно може належати на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
 
           Постановою Київського апеляційного суду від 06.02.2019 року у справі №753/19181/17 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 (а. с. 13 - 17) , тобто  їх частки є рівними .
 
           У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358  ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
 
При цьому власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
                                                                                                                                                            Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.
 
            Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.   
     
         Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
            Звернувшись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 зазначав, що його права як співвласника квартири  АДРЕСА_1 порушуються ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 , який був вселений ОСОБА_2 до спірної квартири без його згоди.
 
Згідно із  ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Частиною 1 ст. 80 ЦПК України визначено,  що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Статтею 89 ЦПК України встановлено,  що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
 Так, як убачається із матеріалів справи, то в пред`явленому позові до відповідачів, позивачем зазначено адресу проживання останніх - квартира  АДРЕСА_1 .
 
  Виконуючи вимоги ст.ст. 187, 189-191, 196, 197 ЦПК України, суд першої інстанції відкривши провадження у даній справі, призначив підготовче засідання на 21.01.2020 року, направивши відповідні документи кожному з відповідачів окремо на адресу: АДРЕСА_2 ( а.с.26-27, 28).
 
 Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, судова повістка за адресою спірної квартири вручена 18.01.2020 року особисто ОСОБА_3 (а.с. 30), судове повідомлення на ім`я ОСОБА_2 повернуто до суду без вручення останній з відміткою «за закінченням строку зберігання» ( а.с.31).
 
Підготовче засідання, яке відбулось 21.01.2020 року було відкладено на 17.03.2020 року за клопотанням представника ОСОБА_2 з підстав не отримання нею ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви, які були вручені останньому з повідомленням про день та час наступного судового засідання.
 
Судова повістка про виклик в судове засідання на 17.03.2020 року була направлена судом ОСОБА_3 на адресу: АДРЕСА_2 , яка була йому вручена особисто 30.01.2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с.42,43).
 
У відзиві на позов від 04.02.2020 року ОСОБА_2 зазначала, що позивач не надав доказів, що підтверджують обставини, на які він посилається та приховав ту обставину, що ухвалою Верховного Суду від 12.03.2019 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 06.02.2019 року, а отже розгляд цієї справи неможливий за відсутності предмету спору. Заперечень щодо проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі даний відзив не містить. Про те, що ОСОБА_3 їй невідомий ОСОБА_2 не вказувала, зазначивши при цьому у відзиві його податковий номер, номер телефону та ймовірно адресу реєстрації ( АДРЕСА_3 ( а.с.49).
 
Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, колегія суддів уважає, що позивачу відповідачами здійснювались перешкоди у користуванні спірною квартирою,  оскільки факт проживання у квартирі сторонньої особи - ОСОБА_3 , що підтверджується отриманими ним особисто за адресою спірної квартири судовими повістками, хоча ОСОБА_2 адреса його проживання зазначена у м. Чернігові,  є перешкоджанням у здійсненні останнім своїм правом на користування майном. Згоду на проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі ОСОБА_1 не надавав.
  Та обставина, що ухвалою Верховного Суду від 12.03.2019 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 06.02.2019 року, якою за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири, а тому і відсутній спір, як про це зазначала ОСОБА_2 у відзиві на позов, на увагу не заслуговує з наступних підстав.
  Постановою Київського апеляційного суду від 06.02.2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого під час шлюбу, задоволено частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частині за кожним на квартиру  АДРЕСА_1 ; по Ѕ частині за кожним на автомобіль. Здійснено розподіл побутових речей.  Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію різниці у вартості майна в сумі 484,44 грн.. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь на користь ОСОБА_1 4000 витрат по оплаті судового збору та 50 000 грн. витрат на правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6703,75 грн. витрат по оплаті судового збору ( а.с. 13-17).
Відповідно до ст. 384 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Отже, з 06.02.2019 року - день прийняття  Київським  апеляційним судом постанови про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 набув право спільної часткової власності, тобто набув усіх правомочностей власника майна - розпорядження, володіння та користування. 
Так, дійсно ухвалою Верховного Суду від 12.03.2019 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 06.02.2019 року ( а.с. 50).
 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 436 ЦПК України, суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
   Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала.
 
     Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
   Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
 
При цьому, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній до 16.01.2020) ( постанови від 14.11.2018 року справа № 183/1617/16, від 28.11.2018 справа  № 504/2864/13-ц, від 29.05.2019 справа № 367/2022/15-ц,). Вказані висновки застосовні і щодо нової редакції пункту 9 частини першої статті 27 цього Закону, яка набрала чинності з 16.01.2020: «Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі… судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно».
 
Сукупний та логічний аналіз указаних норм, свідчить про те, що рішення суду щодо права власності на майно, примусовому виконанню не підлягає, унаслідок чого відповідно до ст. 436 ЦПК України, може бути зупинено його дію.
 
Як убачається із ухвали від 12.03.2019 року, то Верховний Суд дію постанови Київського апеляційного суду від 06.02.2019 року не зупиняв,  зупинивши лише її виконання ( стягнення коштів, поділ речей), а тому ОСОБА_1 з дня прийняття Київським апеляційним судом постанови 06.02.2019 року про визнання за ним права власності на Ѕ частину спірної квартири, не був обмежений здійснювати усі права співвласника, надані йому законом.
 
Проте на вказане вище суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до неправильного вирішення даної справи.
 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу ( п. 1 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від  07.02.2014 року «Про захист права власності та інших речових прав»). 
 
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
 
Установлено, що вселивши в спірну квартиру ОСОБА_3 , ОСОБА_2 згоду позивача на проживання у ній іншої особи не отримувала, унаслідок чого позовні вимоги ОСОБА_1 про вселення його до спірної квартири, виселення ОСОБА_6 з неї та зобов`язання відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні квартирою підлягають задоволенню.
 
     Разом з тим, вимога ОСОБА_1 про встановлення порядку користування спірною квартирою задоволенню не підлягає, оскільки в ході розгляду даної справи встановлено, що в квартирі проживають двоє дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2  -ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які відповідно до ст. 3 СК України є членами сім`ї як ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за походженням, незважаючи на те, що їх шлюб розірвано та вони між собою не є членами сім`ї. 
 
    Частиною 1 ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
 
Отже, запропонований позивачем порядок користування спірною квартирою, порушуватиме права ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ..
 
         Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать зокрема і витрати на професійну правничу допомогу адвоката .
 
Частиною 1 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
 
Статтею 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
 
Установлено, що 13.05.2019 року ОСОБА_1 та адвокат Гарницький П.П., який діяв на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №2405/10, уклали угоду (договір) про надання правової допомоги у захисті прав та законних інтересів ОСОБА_1 ( а.с. 18,19).
 
21.05.2019 року ОСОБА_1 та адвокат Гарницький П.П. уклали додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги від 13.05.2019 року, якими його сторони погодили гонорар адвоката - вартість правової допомоги, яка склала 55 000,00 грн. які повинні бути перераховані адвокату до закінчення судового розгляду в першій інстанції.  Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 20 ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_1 21.05.2019 року  55 000,00 грн.  (а.с. 20,21).
 
     Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
    Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
 
        Частинами 2,3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що  за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
    Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
У постанові Верховного Суду №308/15007/15-ц від 15.05.2019 суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
 
На  виконання ст. 134 ЦПК України, позивачем подано  до суду першої інстанції попередній розрахунок витраченого часу адвокатом Гарницьким П.П. в даній справі, відповідно до якого загальна вартість послуг за правову допомогу складає : 55000,00 грн. ( а.с. 22).  
 
       Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 року в справі №201/14495/16 зазначив, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
         Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
         При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
 
        Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
 
         Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
 
          У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
           
          Аналізуючи заявлений представником позивача - ОСОБА_7 розмір гонорару адвоката, суд апеляційної інстанції приходить до наступного.
 
          За умовами додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 13.05.2019 року, укладеної між позивачем та адвокатом Гарницьким П.П., адвокат приймає участь в підготовці та поданні позовної заяви до суду першої інстанції, із забезпеченням представництва інтересів ОСОБА_1 у судах всіх рівнів.
 
Із попереднього  розрахунку витраченого часу адвокатом Гарницьким П.П. в даній справі  вбачається, що останнім було витрачено 22 год. часу на захист прав позивача, з яких: 
-       6  годин - попереднє опрацювання матералів;
-       6 годин - опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи;
-        7 годин  - підготовка процесуальних документів по справі ( заяви, клопотання, письмові пояснення, участь у судових засіданнях); 
-       3 години - транспортні витрати. Година роботи адвоката становить 2 500 грн. ( а.с.22).
    Разом з тим, колегія суддів вважає, що вказаний розрахунок витрат на правничу допомогу не узгоджується із наявними в матеріалах справи доказами.
 
    Зокрема із матеріалів справи вбачається, що адвокат позивача - ОСОБА_7 склав та подав позовну заяву ( а.с.1-4), склав та подав 21.04.2019 року заяву про розгляд підготовчого засідання без участі позивача та його представника ( а.с. 52), склав та подав 13.07.2020 року заяву про долучення письмових доказів ( а.с. 61-75), брав участь в одному судовому  засіданні в суді першої інстанції  15.07.2020 року  - 20 хвилин (а.с. 76-77), склав апеляційну скаргу ( а.с. 83-86), подавав клопотання,  брав участь в суді апеляційної інстанції 16.11.2020 року - 17 хвилин, 30.11.2020 року - 8 хвилин,14.12.2020 року - 21 хвилина та 25.01.2021 року - 33 хвилини ( а.с.118-119,121-122,135-136).
 
     Перевіряючи кількість часу, витраченого адвокатом Гарницьким П.П. на захист інтересів позивача, визначеного адвокатом у попередньому розрахунку, суд апеляційної інстанції вважає, що вказані ним дії  не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи, зважаючи на наявність у адвоката повної вищої юридичної освіти, стажу роботи в галузі права.
 
     Крім того, транспортні витрати адвоката не підтверджуються належними та допустимими доказами.
          
            При цьому адвокат Гарницький П.П. приймав участь в суді першої інстанції, тобто йому були відомі обставини справи та зміст її матеріалів, що не потребувало значного часу на підготовку апеляційної скарги.
 
Зазначене свідчить про те, що заявлений адвокатом час, витрачений на захист інтересів позивача не є дійсним та необхідним, унаслідок чого заявлений розмір гонорару не є співмірним та реальним.
 
        На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції, зважаючи на значимість дій адвоката у даній справі в суді апеляційної інстанції, ураховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, дійшов висновку про зменшення заявлених судових витрат на правову допомогу до 13472,00  грн., з її розподілом між відповідачами в рівних частинах, тобто по 6736,00  грн. з кожного.
 
     Крім того, з відповідачів на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає  стягненню сплачений останнім судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги ( без врахування вимоги про встановлення порядку користування) в сумі  9 220,80 грн., тобто з кожного по 4 610,40  грн., а разом судові витрати (правова допомога+судовий збір) з кожного з відповідачів підлягають стягненню по  11 346,40 грн..                      
 
             Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції  приходить до висновку про скасування рішення суду з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 ..
 
             Керуючись ст. ст.  374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції , -
 
                                                            п о с т а н о в и в:
 
              Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 задовольнити.
 
            Рішення  Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року скасувати. 
 
           Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
 
           Вселити   ОСОБА_1 в квартиру  АДРЕСА_1 .
 
           Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
 
           У решті позовні вимоги залишити без задоволення.
           
  Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 11 346,40 грн..
 
  Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 11 346,40 грн..
 
 Стягувач:  ОСОБА_1  - місце проживання: АДРЕСА_4 ,  реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .
 
  Боржник: ОСОБА_2 - місце проживання: АДРЕСА_2 ,  реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .
 
   Боржник: ОСОБА_3 - місце проживання: АДРЕСА_2 ,  реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .
 
           Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів. 

  Головуючий:                                                                    А. О. Чобіток            
 
              Судді:                                                                                О. В. Немировська
     
                                                                                                          Т. І.  Ящук