Постанова
Іменем України                                                                               
                                   
24 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 759/1036/20
провадження № 61-17394св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,         
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Моноліт»,
третя особа - Комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр» Київської міської державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року у складі судді Миколаєць І. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Моноліт» (далі - ОСББ «Моноліт») про визнання недійсним та скасування рішення загальних зборів, зобов`язання вчинити дії.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 та співвласником нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, для утримання якого створено ОСББ «Моноліт».
22 січня 2019 року відбулись загальні збори співвласників ОСББ «Моноліт». Вважала, що збори не були організовані, матеріали і звіти для проведення зборів для ознайомлення співвласникам не надавались, питання не були відомі співвласникам до початку проведення зборів, списки співвласників не уточнювались правлінням з 2010 року.
Крім того, у зборах брали участь і голосували особи, які не мали повноваження та не мали право бути присутніми та голосувати, голова правління зібрала підписи з тих питань, які не розглядалися зборами співвласників, крім того, співвласникам нараховуються економічно необґрунтовані тарифи на утримання будинку та охорону.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого                  2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду      від 20 жовтня 2020 року, відмовлено у відкритті провадження у цій справі.
Роз`яснено ОСОБА_1 її право звернення до господарського суду за правилами положень ГПК України в порядку господарського судочинства.
 
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції,                         з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що цей спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу направити до суду першої інстанції для відкриття провадження у справі.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що у лютому 2019 року вона зверталась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом про визнання недійсними рішень загальних зборів ОСББ «Моноліт», проте                  05 вересня 2019 року ухвалою суду закрито провадження у справі на підставі того, що справа повинна розглядатися за правилами ГПК України (справа        № 759/3965/19).
У грудні 2019 року вказану позовну заяву вона подала до Господарського суду міста Києва, проте ухвалою Господарського суду міста Києва                      від 23 грудня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі                     № 910/18032/19.
У січні 2020 року вона подала зазначену позовну заяву до Окружного адміністративного суду міста Києва, але ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року також відмовлено у відкритті провадження у справі № 640/415/20, у зв`язку з чим вона повторно звернулась до Святошинського районного суду міста Києва із зазначеним вище позовом.
Вказувала на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, порушив її конституційне право на доступ до судочинства.
 
Також ОСОБА_1 подала до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
 
Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (далі - Закон) визначено, що правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку.
 
Відповідно до частини другої статті 1 Закону об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.
 
Частинами другою та сьомою статті 4 Закону встановлено, що об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України. Об`єднання є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками.
 
Згідно з частиною першою статті 85 ЦК України непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками.
 
Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад (частина перша статті 98, частина перша статті 99 ЦК України).
 
Отже, зазначений Закон визначає ОСББ як юридичну особу, створену власниками для сприяння використання їх власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна.
 
У постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 462/2646/17 (провадження     № 11-1272пп18) Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, відповідно до якого правовідносини між власником нерухомого майна                    у житловому будинку та ОСББ, яке створене у тому ж будинку, найбільш подібні до спорів, пов`язаних із діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи (пункт 3 частини першої статті 20 ГПК України).
 
У справі, яка переглядається, установлено, що позивач є власником квартири в багатоквартирному будинку, а спір стосується захисту її права як співвласника майна багатоквартирного будинку, порушеного, на думку позивача, проведенням загальних зборів ОСББ.
 
Пунктом 3 частини першої статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі                 у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
 
Оскільки позивач є власником квартири в багатоквартирному будинку,                   а спір стосується діяльності юридичної особи - ОСББ «Моноліт», а саме визнання недійсним та скасування рішення загальних зборів, то цей позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися           в порядку господарського судочинства.
 
Подібний правовий висновок щодо застосування матеріальних норм права, який викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду                              від 20 вересня 2018 року у справі № 813/6286/15 (провадження                                 № 11-576апп18), від 06 лютого 2019 року у справі № 462/2646/17 (провадження № 11-1272апп18), від 02 жовтня 2019 року у справі                             № 501/1571/16-ц (провадження № 14-472цс19) та постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 127/14625/16-ц (провадження              № 61-17817св18) та від 15 квітня 2020 року у справі № 758/8634/17 (провадження № 61-41316св18).
 
Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, позивач уже зверталася до господарського  суду з позовом до ОСББ «Моноліт» про визнання недійсними рішень загальних зборів, однак ухвалою Господарського суду міста Києва      від 23 грудня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі № 910/18032/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСББ «Моноліт»             в особі голови правління ОСББ «Моноліт» Пустовіт Н. А. про визнання недійсними рішень загальних зборів.
 
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. 
 
Зазначена норма гарантує «право на суд», одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).
 
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», (заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38-40).
 
 У рішенні ЄСПЛ від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції                з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції                   у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26); 
 
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125). 
 
У рішенні ЄСПЛ від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду її позову за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24).
 
Верховний Суд вважає, що відмова у відкритті провадження у цій справі            з тих підстав, що спір належить розглядати в господарській, а не цивільній юрисдикції, при наявності ухвали господарського суду, яка набрала законної сили та якою відмовлено у відкритті провадження у справі за правилами господарського судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.
 
Позивачу має бути забезпечений доступ до правосуддя навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди у розгляді                  у належному господарському судочинстві виникли у зв`язку                                           з процесуальною діяльністю суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій                                  і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції (частина четверта статті 406 ЦПК України).
 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржувані ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу передати на розгляд до суду першої інстанції.
 
Щодо клопотання про передачу справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
 
Клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки обґрунтованих підстав для такої передачі заявником не наведено, а тому у задоволенні клопотання необхідно відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд                у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року скасувати, справу передати на розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець