УХВАЛА
іменем України 
 
25 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 283/819/19
провадження № 51-763ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 8 квітня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року в межах кримінального провадження
№ 12019060080000011 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що
не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Встановлені обставини
За вироком Малинського районного суду Житомирської області від 8 квітня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 286, 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Згідно з вироком місцевого суду  ОСОБА_5  1 січня 2019 року близько 16 години
16 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-2104», державний номерний знак НОМЕР_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, рухався по вул. Огієнка в м. Малині Житомирської області поблизу залізничної станції Малин. Після завершення маневру повороту праворуч на майданчик перед магазином-кафе «Чернігівське», у порушення вимог п. 1.10, 2.9 а, 21.1 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не впорався з керуванням, внаслідок чого скоїв наїзд на дитячий візок, у якому перебувала ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітня ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому скроневої кістки справа, яке є тяжким тілесним ушкодженням, що є небезпечним для життя в момент заподіяння.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 11 листопада 2020 року апеляційні скарги захисника і прокурора залишив без задоволення, а оскаржуваний вирок районного суду від 8 квітня 2020 року щодо ОСОБА_5 – без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 внаслідок суворості, захисник просить звільнити ОСОБА_5 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та покласти виконання обов`язків, встановлених ст. 76 цього Кодексу. Вважає, що призначене за ч. 2 ст. 286, 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки покарання не відповідає принципу індивідуалізації та суперечить статтям 50 і 65 КК, оскільки не сприятиме його меті, як щодо кари,
так і щодо виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів.
На думку захисника, під час призначення покарання ОСОБА_5 належним чином не було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, є учасником бойових дій, на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває, визнав вину, публічно вибачився перед потерпілою, до постановлення вироку відшкодував заподіяну шкоду, а також позицію потерпілої щодо виду покарання.
Мотиви Верховного Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому виходить із фактичних обставин, встановлених судами першої й апеляційної інстанцій.
Обґрунтованість засудження ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій
за ч. 2 ст. 286 КК захисником у касаційній скарзі не оспорюються. Водночас посилання захисника на невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 65—73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував, що останній вчинив тяжкий злочин, не судимий, за місцем проживання і служби характеризується позитивно, є учасником бойових дій, думку потерпілої, яка не наполягала на реальній мірі покарання. Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання, визнано активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття, що полягає у визнанні вини та відшкодуванні завданих потерпілій збитків.
Більш того, на підставі викладеного, місцевий суд вирішив, що наведені обставини суттєво знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення, а тому на підставі принципів справедливості та індивідуалізації покарання, дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК покарання із застосуванням положень ст. 69 цього Кодексу.
Водночас обставиною, яка відповідно до ст. 67 КК обтяжує покарання, визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Колегія суддів касаційного суду схвалює висновки районного суду про те, що керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння – це свідомо безвідповідальне ставлення не тільки до власного здоров`я та життя, а й до здоров`я та життя сторонніх осіб, що істотно підвищує ступінь суспільної небезпеки злочину, а тому уникнення особою реального покарання за таких обставин негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями необхідності дотримуватись Правил дорожнього руху. За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_5 можливе лише за умов його ізоляції від суспільства, а підстави для його звільнення від відбування такого покарання відсутні.
Обставини, на які є посилання в касаційній скарзі захисника, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції належним чином дослідив і врахував під час прийняття рішення. Апеляційний суд перевірив викладені в ній доводи щодо призначеного покарання і своє рішення належним чином мотивував.
В ухвалі указано на те, що всі доводи, зазначені апелянтом у скарзі, вже були враховані судом при винесенні вироку та призначенні покарання. Вони
не спростовують висновок місцевого суду про те, що ОСОБА_5 необхідно призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі з реальним відбуттям покарання. На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що районний суд дотримався загальних засад призначення покарання, принципу його індивідуалізації, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_5 , а тому призначив покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Порушень апеляційним судом вимог статей 404 та 419 КПК колегія суддів касаційного суду не вбачає.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім як у випадках засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Аргументи захисника про те, що ОСОБА_5 не перебуває на обліках у лікарів нарколога і психіатра, а потерпіла не наполягала на реальному покаранні,
за обставин, встановлених судами та викладеними в оскаржуваних рішеннях,
не є вирішальними факторами при вирішенні питання про можливість звільнення засудженого від призначеного покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК.
На підставі наведеного Верховний Суд не знаходить підстав для застосування
ст. 75 КК.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою
захисника ОСОБА_4 на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 8 квітня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                                   ОСОБА_3