ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2021 року
м. Харків
справа №640/5274/18
провадження №22-ц/818/554/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
секретаря судового засідання – Супрун Я.С.,
сторони у справі:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова, ухвалене 28 серпня 2020 року у складі судді Зуб Г.А.,
УСТАНОВИВ:
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом після уточнення якого у червні 2018 ( т. 1 а.с. 36), просила стягнути з до ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію Ѕ частки вартості автомобіля Citroen DS4, 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 у розмірі 199485,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем у 1995 році укладено шлюб, який розірвано рішенням суду від 19.01.2018. За час шлюбу, у 2012 році, за спільні кошти подружжя ними придбано указаний автомобіль, і зареєстровано його на ім`я відповідача, який завжди ним і користувався. З липня 2014 року шлюбні стосунки між сторонами були припинені, і сторони почали проживати окремо. На початку вересня 2017 року позивачу стало відомо, що відповідач продав належний подружжю на справі спільної сумісної власності автомобіль, однак половини коштів від його продажу позивачці не передав, фактично їх привласнивши, тобто продаж здійснено не в інтересах сім`ї, не на її потреби, а для власного збагачення. Всі вимоги надати позивачу як власнику 50% грошових коштів від продажу автомобіля відповідачем проігноровані.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивач надала письмову згоду на відчуження автомобілю, в якому зазначила, що укладення договору купівлі-продажу відповідає інтересам сім`ї та спільному волевиявленню, тому підстав для стягнення відповідної компенсації не існує; посилання позивача, що відповідач повинен був повернути їй вказані кошти – суд вважав необґрунтованими. Судом зазначено, що кредит для купівлі вказаного автомобілю був сплачений відповідачем в 2013 році, що не спростовано стороною позивача, як і не надано доказів сплати вказаних кредитних коштів саме позивачем, а тому розмір компенсації не може визначатись як Ѕ вартість спірного майна.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, якою просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд повно не встановив обставини у справі та як слідство зробив помилкові висновки про те, що грошові кошти від продажу автомобілю були витрачені в інтересах сім`ї. З наданих відповідачем розписок вбачається, що грошові кошти від продажу автомобілю були ним використані для задоволення власних інтересів – погашення боргів. Кредит на автомобіль був отриманий в розмірі 135000 грн. під 16,6% річних, погашений – 15.07.2013 шляхом внесення коштів в розмірі 155284,80 грн за рахунок спільних коштів подружжя. Оскільки спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, незалежно від отриманого доходу або сплачених коштів позивач має право на нього або на грошові кошти від його реалізації.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Посилався на те, що скарага є безпідставною та не містить доводів, що спростовують висновки суду. Позивачка дла згоду на продаж автомобілю, тому що між сторонами існувала відповідна домовленість. Всі витрати по оплаті вартості автомобілю були здійснені відповідачем, хоча у ОСОБА_1 , був обов`язок також повернути цей борг. 
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам не відповідає.
Судовим розглядом встановлено, що з 02.06.1995 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19.01.2018 по справі №640/14868/17 (т. 1, а.с. 11).
31.07.2012 між Публічним акціонерним товариством (далі – ПАТ) «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №24, згідно умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 135000 грн. зі сплатою 16,6% річних на строк до 30.07.2019 для купівлі автомобілю марки Citroen DS4, 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 ( надалі Автомобіль ( т. 1, а.с. 24-30)).
Сторонами не оспорюється, що Автомобіль було придбано подружжям, та зареєстровано на ім`я відповідача.
Зазначений кредит було погашено 15.07.2013 шляхом внесення коштів в сумі 155284,80 грн., що підтверджується інформацією, наданою листом ПАТ «Державний ощадний банк України» від 21.09.2018 №46-07/8688/8641БГ (т. 1, а.с. 82).
04 вересня 2017 року ОСОБА_2 видано довіреність на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на розпорядження Автомобілем. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П. та зареєстрована в реєстрі за №3583 (т. 1, а.с. 12).
Згідно заяви від 04 вересня 2017 року, засвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П. та зареєстрованої в реєстрі за №3585, ОСОБА_1 дала згоду на продаж її чоловіком ОСОБА_2 . Автомобілю за ціну та на умовах за його розсудом. При цьому підтвердила, що договір купівлі-продажу, який укладатиметься за участю її чоловіка, відповідає інтересам їх сім`ї, укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (т. 1, а.с. 157).
Сторонами у справі не оспорюється, що 04.09.2017 ОСОБА_2 було здійснено відчуження Автомобілю шляхом надання покупцю – ОСОБА_3 та/або ОСОБА_4 – довіреності щодо повного розпорядження автомобілем, в тому числі і його продажу за 398970 грн ( т. 1 а.с. 21 – 22, а.с. 36).
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі – СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною 3 якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частиною 1 статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя.
За вимогами частин 1, 2 статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з частиною 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.
Судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду про те, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, але не може погодитися з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову. 
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2  визнав  факт того, що  подружжі стосунки між сторонами у справі були припинені у липні 2014 року, з цього часу вони спільно не проживали, не вели спільного господарства та мали роздільні бюджети, тому відповідно до ст. 82 ЦПК України зазначений факт не підлягає доказуванню.
За таких обставин судова колегія не може погодитися з висновком суду про доведення факту використання отриманих відповідачем коштів від продажу автомобілю в інтересах сім`ї. 
Заперечуючи проти позову та доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, що отримані ним від продажу автомобіля кошти були використані ним на погашення заборгованості, що виникла в зв`язку з його купівлею.
Проте надані відповідачем оригінали розписок: від 28.06.2012 про отримання ним у борг від ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 5000 доларів США та їх повернення 29.12.2015 ( т. 1 а.с. 89); від 07.05.2013 про отримання ним у борг від ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 9500 доларів США та їх повернення 30.12..2017 ( т.1 а.с.90); від 18.06.2013 про отримання ним у борг від ОСОБА_7 грошових коштів у розмірі 5000 доларів США та їх повернення 30.11..2017 ( т.1 а.с. 91) зазначеного не підтверджують. 
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що цільовим призначенням коштів, отриманих ОСОБА_2 за розписками, є придбання спірного автомобіля. 
Судом вірно встановлено, що заборгованість за кредитним довговором, що укладався для придбання Автомобілю була погашена в 2013 році. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази погашення зазначеного боргу за рахунок особистих коштів відповідача і на час припинення фактичних шлюбних відносин ( липень 2014 року) боргу за атомобіль не існувало висновок суду про те, що позивач повинна довести факт погашення боргу за автомобіль є помилковим та не відповідає встановленій законодавством презумпції спільного сумісного майна подружжя набутого під час шлюбу. 
Той факт, що ОСОБА_1 надала нотаріально посвідчену заяву на продаж відповідачем спірного автомобіля, стверджуючи, що договір купівлі-продажу, який укладатиметься за участю її чоловіка, відповідає інтересам їх сім`ї і їх спільному волевиявленню, не спростовує того, що грошові кошти отримані від продажу автомобілю всупереч її волі були використані не в інтересах сім`ї та пішли на погашення боргів позивача за вищезазначеними розписками. 
Посилання відповідача на те, що отримані ним за розписками від 28.06.2012 від 07.05.2013 та від 18.06.2013 є спільним боргом з позивачкою не є обґрунтованим. 
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.
Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.
Тягар доведення обґрунтованості позову або заперечень проти нього за загальними правилами процесуального закону покладається на сторону яка посилається на відповідні обставини. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
ОСОБА_1 розписки від від 28.06.2012 від 07.05.2013 та від 18.06.2013 разом із чоловіком не підписувала (т.1 а.с. 5).
В супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 в будь-якому вигляді надавала згоду на отримання позики у розмірах, що виходять за межі дрібних побутових правочинів, та була обізнана про укладення чоловіком договорів із ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . 
Тому судова колегія вважає не доведеним посилання відповідача на витрату отриманих від продажу автомобілю коштів на погашення спільних боргів подружжя, тобто в інтересах сім`ї та вважає заперечення відповідача проти задоволення апеляційної скарги та позову необґрунтованими. 
За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, тому скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. 
За змістом частин 1,10,13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Позивачкою при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції був сплачений судовий збір в розмірі 3 645,98 грн., що підтверджується квитанціями від 30.03.18 та від 19.09.2020 ( т.1 а.с. 4, т.2 а.с.2). Оскільки апеляційна скарга та позов підлягають задоволенню в повному обсязі зазначений судовий збір належить стягнути з відповідача на користь позивачки. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки автомобілю задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ частки вартості автомобіля Citroen DS4, 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 у розмірі 199485 (сто дев`яносто дев`ять тисяч чотириста вісімдесят п`ять) гривень. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений при зверненні суду першої та апеляційної інстанції у розмірі 3 645 ( три тисячі шістсот сорок п`ять гривень) 98 ( дев`яносто вісім копійок). 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 23 березня 2021 року.

Головуючий -                                                                 О.Ю.Тичкова

Судді –                                                                         О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук