ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 р.	Справа № 520/7272/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Перцової Т.С. ,
за участю секретаря судового засідання Губарєвої В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1    на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 року (суддя  Білова О.В., м. Харків, повний текст складено 16.11.2020) по справі № 520/7272/2020
за позовом          ОСОБА_1  
до         Державної міграційної служби України      третя особа          Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області 
про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту – відповідач, ДМС України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту – ГУ ДМС України в Харківській області), в якому просить суд: 
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 24.04.2020 №111-20;
- зобов`язати Державну міграційну служби України прийняти стосовно позивача рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем за результатами вивчення особової справи позивача прийнято рішення від 24.04.2020 № 111-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”. Вважаючи вказане рішення відповідача необґрунтованим, позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на неповне дослідження відповідачем ситуації в країні його походження. Вважає, що відповідач при винесенні рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повністю використав та не дослідив інформацію про внутрішній збройний конфлікт та систематичне порушення прав людини у країні громадянської належності позивача. Також послався на той факт, що у Нігерії тривають напади озброєного угрупування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, а також на те, що його батьки працюють в уряді, тому його можуть викрасти.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 по справі № 520/7272/2020 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 по справі № 520/7272/2020 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач вказує, що ним було надано всі необхідні докази, які підтверджують позицію, викладену в позові, наведено інформацію, по країні походження, що підтверджує обґрунтованість побоювань позивача, однак при прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції проігнорував наведені позивачем суб`єктивні побоювання та дійшов хибного висновку, який не відповідає об`єктивним фактам порушення прав людини в Нігерії, можливого застосування катувань та інших жорстоких або принижуючих гідність видів поводження та покарань.
Заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги, відповідачем подано відзив в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, останній просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Вказує, що позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження обґрунтованості його побоювань.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ГУ ДМС в Харківській області - правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась. 
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов`язковою, колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є іноземцем – громадянином Федеративної Республіки Нігерія.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Ібадан Федеративної Республіки Нігерія, за національністю - нігерієць, мусульманин за релігійними переконаннями, неодружений, невійськовозобов`язаний. 
Позивач при зверненні за отриманням міжнародного захисту вказав, що народився у сім`ї місцевих чиновників, та що його батько управляє місцевим урядом в місті ОСОБА_2 , а мати на даний час – заступник голови місцевого управління. Заявник є єдиним сином у своїх батьків. 
Освіту позивач почав здобувати у початковій школі “Arrforce Nursery and Primary School” з 2002 по 2009 роки. По закінченню, перейшов до старшої школи, а саме коледжу “Веulah Academe”, який закінчив у 2015 році та отримав сертифікат про отримання повної загальної середньої світи. Після отримання середньої освіти позивач не бажав вступати до університету в Федеративній Республіці Нігерія, оскільки, як він зазначив, в університетах Нігерії навчання занадто довге. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач в Україну прибув легально на навчання в жовтні 2015 року літаком до аеропорту “Бориспіль” м. Києва, звідки потім прибув до м. Харкова, де вступив на навчання до Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна на медичний факультет, та 26.10.2015 був зарахований на денну форму навчання на контрактній основі. У зв`язку з навчанням заявник був документований посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 , яку пізніше було змінено на посвідку серії НОМЕР_2 терміном дії до 19.06.2018. 
У період канікул у 2016 році позивач виїжджав до Нігерії з метою відвідин своїх батьків, які постійно проживають і працюють у м. Ібадан. 
По поверненні в Україну, позивач продовжив навчання в ХНУ імені В.Н. Каразіна. 
11.09.2018 позивач був відрахований з числа студентів 3-го курсу медичного факультету за невиконання навчального плану, а саме за нескладення ліцензійного інтегрованого іспиту “КРОК”. 
20.10.2018 позивач повернувся до Нігерії з метою отримання нової візи для навчання в Україні. 
26.12.2018 позивач, отримавши нову візу, повернувся в Україну. В лютому 2019 році позивача було поновлено на 3-му курсі медичного факультету ХНУ імені В.Н. Каразіна, у зв`язку з чим позивача документовано посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_3 терміном дії до 01.09.2022. 
07.08.2019 позивача повторно відраховано з вищого навчального закладу за невиконання навчального плану, а саме за повторне нескладення ліцензійного інтегрованого іспиту “КРОК”.
Рішенням Головного управління ДМС в Харківській області від 21.08.2019 посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_3 скасована. 
У зв`язку з нелегальним перебуванням в Україні, відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК № 126308 від 07.09.2019 за ч. 1 ст. 203 КУпАП, у зв`язку з порушенням правил перебування в Україні, а саме проживання без документів на право проживання в Україні. 
17.09.2019 позивач подав до ГУ ДМС в Харківській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вказана заява була прийнята до попереднього розгляду та заявник був документований довідкою про звернення за захистом в Україні № 010340 від 17.09.2019, з позивачем проведено дві співбесіди.
24.03.2020 Головним управлінням ДМС в Харківській області було складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 
24.04.2020 ДМС України було прийнято рішення №111-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим позивачу було направлено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.05.2020, яке позивач отримав 12.05.2020.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.
Права та обов`язки особи, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також яка втратила чи позбавлена статусу біженця або додаткового захисту, визначено статтею 17 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Так, відповідно до ч.ч. 2,3 вказаної статті Закону:
- особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також яка оскаржує відповідне рішення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, або до суду, до прийняття рішення за скаргою має права та обов`язки, передбачені статтею 13 цього Закону;
- особа, яка отримала повідомлення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, скасування рішення про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" законних підстав для перебування в Україні.
Як вбачається з копії заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 17 вересня 2019 року, позивач зазначив, що народився у сім`ї місцевих чиновників, а саме батько управляє місцевим урядом в ОСОБА_2 , а мати на даний час - заступник голови місцевого управління. Заявник є єдиним сином у своїх батьків. Позивач також зазначив, що на даний час в країні його громадянської належності для нього існує небезпека для життя, а саме “… Зараз до проблем, що існують додалися заворушення, пов`язані з ксенофобськими атаками. У ПАР виникли проблеми з вихідцями з Нігерії, постраждали нігерійці та їх майно… Ці проблеми захопили декілька штатів, зокрема ОСОБА_2 . Уряд регіону залучає до вирішення проблеми заворушень не тільки поліцію, але й армію. Ситуація в ОСОБА_2 погіршується…”. 
Позивач у співбесідах від 25.09.2019 та 22.11.2019 детально розповів про вищезазначені ксенофобські атаки, а саме вказав, що “… Просто люди з Південної Африки нападають на нігерійців через те, що нігерійці приїжджають в їх країну і починають працювати на високих посадах, отримуючи хороший заробіток, і потім одружуються на їх жінках. Їм це не подобається. Тому ця проблема почалася ще в Південній Африці і потім перейшла трохи в Нігерію. І ті групи південноафриканців, які в Нігерії, вони протестують і викрадають дітей високопоставлених осіб з метою отримання грошей. А нігерійці, в свою чергу, протестують проти них. Тобто, ксенофобія проявляється в тому, що південноафриканці принижують інших темношкірих людей, які приїхали з інших країн на заробітки…”. 
В той же час позивач не повідомив, що дані ксенофобські атаки пов`язані особисто з ним, та саме він може зазнати небезпеки від цього, або яким чином він може бути залученим до цього, однак зазначає, що саме через ці ксенофобські атаки він побоюється повертатися до країни громадянської належності. 
Під час співбесіди 25.09.2019 позивач зазначив, що батьки проживають в охоронюваному місті, де безпечно: “… Там, де проживають мої батьки, то місце охороняється. Мої мама і тато працюють в уряді, їх охороняють…”, а також повідомив, що “… Раніше ніяких проблем не було, але зараз до мого міста підійшли проблеми, а саме Xenophobia attack and Protest. У Південній Африці африканські люди почали вбивати чорних людей, забирати роботу, жінок…”.
Як вбачається з протоколу співбесіди від 25.09.2020, позивач зазначив, що вирішив покинути країну походження для здобуття вищої освіти. Позивач прагнув навчатися в Канаді, проте, друзі його родини вже навчалися в Україні, тому було прийнято рішення приїхати саме в Україну. Позивач зазначив, що прибув в Україну в 2015 році легально за паспортом, в якому була віза для навчання. 
У співбесіді від 22.11.2019 повідомив, що оскільки його батьки чиновники у місті ОСОБА_2 , та мають владу, його, як їх сина, можуть викрасти та вимагати викуп. Заявник вказав, що його батькам надійшов лист-погроза, який він роздрукував та надав його фотокопію. Позивач також зазначив, що йому не відомі ті люди, в яких викрадали дітей. Вказував, що проблеми, про які він зазначає в якості побоювань, почалися в його місті три місяці тому. Про наявність вказаних проблем в інших містах, ніж ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , йому невідомо. 
В якості причин, з яких позивач не хоче та не може повернутися до країни походження, ОСОБА_1 зазначив, що батьки сказали йому, щоб він не повертався, оскільки в Нігерії тривають протести, та у випадку його повернення в Нігерію йому буде складно пересуватися по м. Ібадан, оскільки навіть вулиця, на якій він живе, названа на честь його батька. Його можуть побити або взяти в заручники, щоб отримати викуп від батьків. Зазначив, що інші причини, з яких він звертається за захистом, відсутні.
ГУ ДМС у Харківській області, за результатами розгляду заяви позивача затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 від 24.03.2020. 
24.04.2020 ДМС України було прийнято рішення №111-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
12.05.2020 позивач отримав від ГУ ДМС в Харківській області повідомлення про прийняття за його заявою рішення №37 від 12.05.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини1 статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, відсутні.
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу спірного наказу, на відповідність вимогам ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 , останній зазначив, що в разі повернення до Нігерії його життя та свобода будуть перебувати у небезпеці оскільки в Нігерії тривають протести, та у випадку його повернення в Нігерію йому буде складно пересуватися по м. Ібадан, оскільки навіть вулиця, на якій він живе, названа на честь його батька. Його можуть побити або взяти в заручники, щоб отримати викуп від батьків. Як зазначив позивач, він народився у сім`ї місцевих чиновників, батько управляє місцевим урядом в ОСОБА_2 , а мати на даний час – заступник голови місцевого управління. Заявник є єдиним сином у своїх батьків.  За словами заявника, загроза його безпеці почалась приблизно три місяці тому, коли в м. Ібадан почалися проблеми, групи південноафриканців, які в Нігерії протестують і викрадають дітей високопоставлених осіб з метою отримання грошей. А нігерійці в свою чергу протестують проти них.
Всі вказані обставини повідомлялися позивачем органу державної міграційної служби та оцінювалися ним під час розгляду первинної заяви позивача та прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Судовим розглядом встановлено, що на момент подання 17.09.2019 заяви до ГУ ДМС в Харківській області позивач перебував на території України нелегально, про що складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК 126308 від 07.09.2019 та притягнуто позивача до адміністративної відповідальності на підставі Постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МХК 126308 від 07.09.2019.
За змістом пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Пункт 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI визначає, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Пункт 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI визначає, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Частиною другою статті 13 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з абзацом 7 статті 7 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту необхідно додавати документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідування можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні громадянської належності або країні постійного проживання.
Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття “біженець” включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
При цьому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
Абзаци 4-7 підпункту “е” пункту 5.1. розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила № 649): Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:
всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;
відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;
особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.
Підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 (далі - Конвенція): У цій Конвенції термін "біженець" означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Так, Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.
Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Пункт 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (далі - Керівництва): особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пункт 66 Керівництва: для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пункт 42 Настанов з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН (далі - Настанов): знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Частина с) статті 15 Директиви 2004/83/EU від 29.04.2004 “Про мінімальні стандарти кваліфікації і статусу громадян третіх країн чи осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які, в силу інших причин, потребують міжнародного захисту та отриманні наданого захисту” (далі - Директива № 2004/83/EU): Право на додатковий захист: Суттєва шкода включає в себе: серйозна і індивідуальна загроза життю чи особистості цивільних осіб через масові прояви насильства в ситуаціях міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.
Частина 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 “Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту” зі змінами (далі - Директива №2011/95/EU): Обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.
Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію, який зазвичай надається громадянам цієї країни. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни є доступним та відсутні підстави для відмови в наданні такого захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).
Згідно з Позицією УВКБ ООН “Про обов`язки та стандарти доказів у біженців” 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону № 3671-VI.
За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до Директиви Ради Європейського Союзу “Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається” від 27 квітня 2004 року №8043/04 (Пункт 5 статті 4) заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. 
Як вбачається з матеріалів справи, на основі досліджених матеріалів особової справи позивача ГУ ДМС в Харківській області було зроблено висновок, що в заяві немає елементів, які б викликали сумніви у твердженнях заявника щодо його особи та походження.
В той же час, стосовно питання щодо наявності підстав вважати, що у заявника існує реальна загроза життю та його безпеці у разі повернення до Федеративної Республіки Нігерія ГУ ДМС в Харківській області зазначило, що заявлене побоювання ОСОБА_1 у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазнати реальної загрози життю та його безпеці у разі повернення до Федеративної Республіки Нігерія через заворушення, що пов`язані з ксенофобськими атаками, не знайшло свого підґрунтя та не може вважатися правдоподібним. 
Так, при поданні заяви позивач не назвав жодного конкретного випадку застосування або загрози застосування насильства відносно себе або його рідних, всі його пояснення містили загальні твердження про сутички між південноафриканцями та нігерійцями. 
Щодо інформації, яку позивач додатково надав під час другої співбесіди стосовно надходження до його батьків листа-погрози, колегія суддів зазначає, що позивачем повідомлено, що лист-погрозу його батьки отримали за два тижні, як він збирався звернутись до органу міграційної служби з клопотанням про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак до своєї заяви він його не долучив, та в заяві інформації про такий лист не вказував (співбесіда від 22.11.2019).
Крім того, зміст заяви та її форма, за оцінкою колегії суддів, також не доводить правдоподібність зазначеної позивачем інформації про надходження погрози. Так, вказаний лист написаний власноруч, має помилки, закреслення слів та не містить жодного підпису. Окрім того заявник повідомив, що його батьки отримали цей лист нещодавно, однак, аналізуючи співбесіду від 25.09.2019, заявник повідомив, що батьки проживають в охоронюваному місті, де безпечно: “…Там де проживають мої батьки, то місце охороняється. Мої мама і тато працюють в уряді, їх охороняють…”. Тобто сам факт отримання такого листа викликає сумнів. 
З матеріалів справи також встановлено, що ГУ ДМС в Харківській області під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проведено поточний аналіз інформації по країні походження заявника за період, починаючи з моменту звернення позивача і до дати винесення рішення від 24.04.2020 № 111-20, з урахуванням посилань позивача на ситуацію в країні.
В результаті проведення такого аналізу ГУ ДМС в Харківській області була врахована наступна інформація щодо регіону проживання в країні походження позивача.
За даними Mind.UA: “…З 27 серпня в Преторії, ОСОБА_4 та інших містах ПАР – найбільш індустріально розвиненої країни на африканському континенті – спалахують скоординовані бунти корінного населення проти приїжджих. Погромники розграбували і спалили близько сотні магазинів, що належали іноземцям, знищили десятки автомобілів і вбили не менше дев`яти осіб. Іскрою, що розпалила полум`я ксенофобії, стало вбивство 27 серпня в адміністративній столиці ПАР Преторії 45-річного місцевого таксиста ОСОБА_5 , який, імовірно, намагався перешкодити продажу наркотиків молодим людям. Він був убитий пострілом в голову драгдилером нігерійського походження…”.
Інтернет портал День.kyiv.ua, повідомляє, що “…Події в ПАР спричинили резонанс у багатьох країнах регіону. Найбільш загострилися відносини з ОСОБА_6 . Хоча жодного нігерійця не було вбито; повідомлення про це виявилися провокаційними фейками. Але уряд ОСОБА_6 відкликав свого посла. Вивезли з ПАР 600 нігерійців. Уряд ПАР змушений був призупинити діяльність своїх дипломатичних установ в Абуджі, столиці Нігерії, і в Лагосі після нападів на ці установи. В жовтні президент ОСОБА_7 прибуде в ПАР для зустрічі з колегою, під час якої обговорять ситуацію…”.
Зазначені заявником ксенофобські протести знаходять своє підтвердження. Однак, потрібно зазначити, що вказані ксенофобські протести, а саме афрофобія відбувалась у Південній Африканській Республіці у серпні-вересні 2019 року. 
Використовуючи актуальну інформацію, через інформаційний портал https://www.refworld.org/ (Стратегічними інформаційними партнерами сайту Refworld є група авторитетних видавців, що публікують достовірну та своєчасну інформацію з питань, що стосуються визначення статусу біженця та міжнародного захисту) вказаних протестів, а саме афрофобія, які б відбувались по країні – Федеративній Республіці Нігерія – відсутні.
Щодо посилання позивача в позовній заяві на інформацію ресурсу ІНФОРМАЦІЯ_3 по країні походження позивача стосовно сутичок на північному заході Нігерії та діяльності угрупування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що позивач родом з м. ОСОБА_2 , який знаходиться на південному заході країни. Крім того, вказана інформація подана за значний проміжок часу, а саме за 10 років, з огляду на що вказана інформація не доводить обґрунтованості побоювань позивача щодо загрози його життю та здоров`ю у випадку повернення до м. Ібадан. 
З інформації по країні походження, аналіз якої здійснено третьою особою та враховано відповідачем при прийнятті рішення, колегією суддів встановлено, що діяльність угрупування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " розповсюджена лише у північно-східних прикордонних районах Нігерії, а саме у Штатах ОСОБА_8 , Борно і ОСОБА_9 , у яких позивач не проживав під час свого перебування у Нігерії, що спростовує ймовірність того, що він може зазнати шкоди, фізичного чи іншого насильства з боку представників зазначеного угрупування у регіоні свого проживання. Крім того, державна влада Нігерії активно веде боротьбу з угрупуванням "Боко Харам" та досягає великого прогресу протистояння тероризму на північному сході країни.
Щодо інформації про визнання міжнародними організаціями ситуації в Нігерії небезпечною, розміщеної у травні 2020 на веб-ресурсі ІНФОРМАЦІЯ_4 в якому повідомляється про викриття у штаті Ойо в Нігерії (в грудні 2019) нелегального реабілітаційного центру в мечеті м. Ібадан, де утримувалися більше 200 ув`язнених, що піддавалися тортурам, подібного тому, що діє у Лагосі, також не доводить обґрунтованості побоювань позивача, оскільки фактично є інформацією про окремі випадки вчинення протиправних, кримінально караних діянь в країні його походження. 
З огляду на зазначене, посилання позивача на вказану інформацію про країну свого походження не доводить підстав заявленого позову.
З аналізу викладеного можна зробити висновок, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Судовим розглядом встановлено, що позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання паспорта, візи, легального перетину кордону. 
Крім того, за матеріалами особової справи встановлено та не заперечувалося самим позивачем під час співбесід, що до його виїзду з країни та під час візитів до Нігерії у 2016 та 2018 роках він не зазнавав переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи, вільно пересувався країною. Також, за матеріалами особової справи позивача, відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у нього проблем з представниками державних органів країни громадянської належності, можливість переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками, відмови державних органів країни належності у наданні захисту. 
Позивачем не доведено, що зазначені ним ксенофобські атаки пов`язані особисто з ним та саме він може зазнати небезпеки від цього, а також не обґрунтовано, яким чином він може бути залученим до цього.
Позивачем ані під час співбесід, ані в ході розгляду справи не доведено існування небезпеки його життю в тому регіоні Нігерії, з якого він походить, доказів неможливості пересування в межах країни походження з метою обрання місця, безпечного для життя у зв`язку з наявністю побоювань позивача повернутися у рідне місто, не надано. 
Таким чином, з наявної інформації по країні походження позивача не вбачається існування обставин, які б могли становити загрозу життю позивача на всій території Федеративної Республіки Нігерія, а також існування будь-яких перешкод для пересування країною походження та отримання захисту країни громадянської належності. 
Відповідно до пункту 51 Керівництва, не існує загально визначеного поняття “переслідування”. Зі статті 33 Конвенції 1951 року можна зробити висновок, що загроза життю і свободі з причин раси, релігії, національності, політичних переконань або приналежності до будь-якої соціальної групи завжди є переслідуванням.
Відповідно до статті 9 (1) Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року “Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту”, для того, щоб розглядатися як акт переслідування у зазначеній Статті 1 (А) Женевської конвенції, акт повинен бути достатньо серйозним за своїм характером або повторюваністю, щоб являти собою грубе порушення основних прав людини.
Однак, на основі досліджених відомостей, повідомлених заявником у заяві-анкеті та у ході проведених співбесід, щодо аспекту переслідування заявника на батьківщині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а саме на предмет відповідності вимогам пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, не встановлено. Матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно заявника. 
Заявник є мусульманином, до жодної громадської, військової, релігійної чи політичної організації не належав. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був. Тобто, немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Так у співбесіді від 25.09.2019 позивач повідомив, що: “… Скажіть, коли почався конфлікт між християнами і мусульманами в Нігерії? - Давним-давно. - Ви як-то причетні до цього. Зазнали Ви від цього конфлікту? - Ні, ніяким чином...”, “… Чи доводилося вам бути причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, яке було пов`язане з вашою національністю, політичною діяльністю або релігійною приналежністю в Нігерії? - Ні, такого ніколи не було. Я аполітичний, мені це не цікаво…”.
Таким чином, заявник не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та не має підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.
Аналіз матеріалів особової справи позивача свідчить, що територію Федеративної Республіки Нігерія він залишив свідомо з метою отримання вищої освіти.
Стаття 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що “нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню”.
Директива Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (а) смертна кара або приведення її у виконання; (b) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання заявника в країні походження та (с) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб з причин повального насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.
Формування статті 3 Європейської Конвенції та статті 15 Директиви Ради Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/EU співпадають з підставами для надання додаткового захисту у відповідності до п.13 частини 1 ст.1 Закону України “Про біженці та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Отже, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до країни походження, може вважатися такою, що потребує додаткового захисту. 
Позивач на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягався, з цих приводів державними органами не переслідувався. Отже, загроза життю, безпеці чи свободі заявнику в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, з цих приводів відсутня.
Як свідчить інформація по країні походження позивача, на території Нігерії не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю заявника в разі повернення до країни походження.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що не має вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Нігерії буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Нігерії.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що спірне рішення прийняте відповідачем у відповідності до вимог ч.2 ст. 2 КАС України, за результатами повного, всебічного та об`єктивного розгляду заяви позивача, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 року по справі № 520/7272/2020  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	В.Б. Русанова    Т.С. Перцова   	
Повний текст постанови складено  08.02.2021 року