ПОСТАНОВА 
Іменем України

03 березня 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 405/2993/18
провадження № 22-ц/4809/72/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л.М., Єгорової С. М.
учасники справи:  
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Усатенко В`ячеслав Юрійович, на рішення Ленінського районного суду Кіровоградської області (суддя Драний В. В.) від 10 серпня 2018 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до умов договору № б/н від 14 лютого 2014 року відповідач отримав від банку кредит у розмірі 2500 грн у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що вона разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.
Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 01 травня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 92854,77 грн, з яких: 2493,09 грн – заборгованість за кредитом; 81907,09 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом; 3556,74 грн – заборгованість за пенею та комісією; а також штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн – фіксована частина та 4397,85 грн – процентна складова, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати у розмірі 1762,00 грн.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Ленінського районного суду від 10 серпня 2018 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено повністю, вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд встановив, що відповідач допустив невиконання своїх зобов`язань перед банком, які визначені умовами кредитного договору, що спричинило виникнення заборгованості за кредитом та процентами. Несплата відповідачем кредиту та процентів за користування ним являється підставою для стягнення з нього неустойки. У зв`язку з цим суд задовольнив позов повністю.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Усатенко В. Ю., подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Він стверджує, що суд неправильно встановив обставини справи та неправильно застосував закон. Так, на його думку, позивач не довів правомірність своїх вимог про стягнення з нього процентів за користування кредитом та неустойки. Надані позивачем до суду докази, Умови та правила надання послуг в ПриватБанк а також Тарифи банку, ним не визнаються, не містять його особистого підпису, а тому не можуть вважатися частиною укладеного між споживачем і банком договору. Позивач має одноосібне право змінювати ці умови на свій розсуд. Надані позивачем докази умов кредитування є недостовірними і непереконливими.
Відзив на апеляційну скаргу 
Позивач правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не скористався, рішення суду в апеляційному порядку не оскаржував.
Суд першої інстанції встановив такі обставини 
14 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі назву банку змінено на АТ КБ «ПриватБанк») з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а. с. 7) у якій зазначено, що він згоден з тим, що вказана анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, які він погодився отримати шляхом самостійно з офіційного сайту банку.
ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив поточний (картковий кредитний) рахунок на ім`я відповідача, встановив кредитний ліміт 2500,00 грн та надав йому платіжну картку.
За даними бухгалтерського обліку АТ КБ «ПриватБанк» станом на 01 травня 2018 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком становить 92854,77 грн з яких: 
2493,09 грн – заборгованість за кредитом; 
81907,09 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом; 
3556,74 грн – пеня та комісія; 
4897,85 грн + 500 грн - штрафи.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У поданій до суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції загалом, але при цьому його доводи стосуються лише неправильності рішення в частині стягнення з нього на користь банку процентів за користування кредитом та неустойки. 
Жодних аргументів про неправильність рішення суду про стягнення кредиту відповідач в апеляційній скарзі не навів.
У зв`язку з цим та виходячи з принципами диспозитивності та змагальності цивільного судочинства рішення суду першої інстанції про задоволення вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості по кредиту апеляційним судом перевіряється лише на предмет правильності застосування судом норм матеріального права.
Так, встановивши, що відповідач отримав від позивача грошові кошти, використав їх на власні потреби, але не повернув, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про стягнення суми кредиту є правомірними та підлягають задоволенню. 
Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні цієї вимоги позивача.
Оцінюючи доводи відповідача про безпідставність та недоведеність пред`явлених до нього позивачем вимог про стягнення процентів за користування кредитом і неустойки (штрафу й пені), колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). 
Частиною 2 ст. 1056-1 ЦК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто на 14 лютого 2014 року) було передбачено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначається в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. 
Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).
Колегія суддів наголошує, що у справах про відповідальність боржника за невиконання зобов`язання, зокрема грошового, саме позивач зобов`язаний довести наявність невиконаного зобов`язання, підстави його виникнення та розмір.
Зі змісту статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України вбачається, що кредитний договір є консенсуальним, двостороннім та відплатним.
Зобов`язання з кредитного договору передбачає єдиний обов`язок боржника повернути кредит у повному розмірі та сплатити проценти за користування кредитом.
При цьому однією з істотних умов укладення кредитного договору, яка повинна бути узгоджена в договорі, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. 
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Надана позивачем на підтвердження своїх вимог анкета-заява, яку підписав ОСОБА_1 не містить умов про проценти, їх розмір, порядок і строки сплати, а також не містить умов про неустойку.
Крім того, позивач подав до суду витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» (с. 8), який суд прийняв як доказ та врахував при стягненні з відповідача процентів і неустойки.
Однак, цей витяг з Тарифів банку не містить відомостей про їх затвердження (ким і коли затверджено ці тарифи, реквізити відповідного рішення), їх чинність за період кредитування, особливо з огляду на те, що вони є змінними. 
Витяг з тарифів не містить жодних даних про те, що саме вони були надані банком відповідачу для ознайомлення до укладення ним договору, а також доказів того, що він був ознайомлений із подальшими змінами до них.
В мережі Інтернет за адресами: www.pb.ua або ж http://privatbanr.ua/terms/pages/70/ відсутній архів Тарифів банку за минулий час. 
Відповідач заперечує укладення договору з банком на умовах, які вказані у наданому позивачем витязі з Тарифів банку.
Він також заперечує чинність на час кладення договору Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, витяг з яких позивач додав до позовної заяви.
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Щодо застосування положень статей 633, 634 ЦК України у спорах між банком та його клієнтам про відповідність наданих доказів реальним умовам договору, то Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, який викладено в постанові від 03 липня 2019 року по справі ЄУН: 342/180/17, де Суд вказав на таке: 
«Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин».
Як і у справі № 342/180/17, яку переглядала Велика Палата Верховного Суду, так і в цій справі відсутні дані про те, що саме такі Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку мав на увазі відповідач на час укладення договору з позивачем, тобто станом на 07 липня 2011 року.
Надані позивачем витяги з Умов та правил надання банківських послуг, а також з Тарифів банку не містить відомостей про прийняття відповідачем (підписання) на себе зобов`язань саме на таких умовах.
Крім того, розміщені в мережі Інтернет на сайті ПриватБанку Умов та правил надання банківських послуг, на які посилається позивач, не містять відомостей про конкретні тарифи банку, а архів Тарифів на цьому ж сайті відсутній, що викликає обґрунтовані сумніви у достовірності наданих позивачем доказів. 
Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд першої інстанції мав критично оцінити надані позивачем докази про умови договору про проценти та неустойку та відхилити їх. Натомість суд помилково поклав в основу рішення ці сумнівні докази.
За відсутності у справі інших доказів про досягнення між сторонами домовленості про проценти та неустойку, колегія суддів апеляційного суду вважає помилковим висновок суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача в цій частині.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції належить змінити.
Про судові витрати
Згідно з п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання до суду позовної заяви в сумі пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 52,86 грн, а з позивача на користь відповідача за подання до суду апеляційної скарги - 2563,71 грн.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).
У зв`язку з цим з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2510,85 грн різниці сплаченого судового збору.
 Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Усатенко В`ячеслав Юрійович, задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду Кіровоградської області (суддя Драний В. В.) від 10 серпня 2018 року змінити, виклавши його резолютивну частину в новій редакції.
Позов Акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ЄДРПОУ 14360570) заборгованість у розмірі 2493,09 грн (дві тисячі чотириста дев`яносто три гривні дев`ять копійок).
В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитом та неустойки (штрафу й пені) відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_1  (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 )  2510,85 грн (дві тисячі п`ятсот десять гривень вісімдесят п`ять копійок) компенсації судового збору.
  Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді Л. М. Дьомич

С. М. Єгорова