Постанова
Іменем України 
                           
29 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 204/7796/16-ц
провадження № 61-15553св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 ,
треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Наталія Валентинівна, орган опіки та піклування Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Красногвардійского районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року в складі судді Тітової І. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2019 року в складі колегії суддів: Варенко О. П., Лаченкової О. В., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.
Позов обґрунтовано тим, що відповідач ОСОБА_3 є рідним братом позивача. 
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі. Під час шлюбу подружжя ОСОБА_1 за гроші, отримані відповідачем ОСОБА_3 від продажу 31 травня 2007 року спадкового майна, 1/2 частина якого належала позивачу, придбало дві квартири.
Відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01 червня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тараненко Л. О. за реєстровим № 1753, придбала квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (далі - КП «ДМБТІ» ДОР) 03 липня 2007 року на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15096682, реєстраційний номер 13895290.
Відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05 червня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В. за реєстровим № 3356, придбав квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР 06 липня 2007 року на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15143178, реєстраційний номер 1933830.
Таким чином, вказані квартири на праві спільної сумісної власності належали   ОСОБА_3 так і його дружині ОСОБА_2 .
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року у цивільній справі № 200/14579/13ц з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошову компенсацію вартості Ѕ частини домоволодіння та Ѕ частини вартості земельної ділянки в загальному розмірі 823 455,50 грн. Рішення суду набрало законної сили.
Позивач зазначав, що 07 березня 2014 року відповідач ОСОБА_3 отримав зазначене рішення суду і 17 березня 2014 року подав на нього апеляційну скаргу. У той же день відповідач зробив незалежну оцінку належної йому на праві власності вищевказаної квартири і 18 березня 2014 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарував її своїм сину - ОСОБА_3 та дочці - ОСОБА_5 .
Відповідач ОСОБА_2 також 17 березня 2014 року зробила незалежну оцінку належної їй на праві власності вищевказаної квартири і 18 березня 2014 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В., зареєстрованим в реєстрі № 786, подарувала її відповідачу ОСОБА_3 .
Таким чином, договори дарування, укладені між відповідачами - подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та їхніми дітьми - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 після ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів, вчинено з метою ухилитись від виконання цього судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близьких родичів - дітей та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок ОСОБА_3 грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. Такі дії подружжя ОСОБА_1 : як оформлення в один і той же день - 18 березня 2014 року, після отримання копії рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на його користь 823 455,50 грн, безоплатних договорів близьким родичам - сину та дочці; одночасне звернення до одного й того ж нотаріуса за оформленням договорів дарування; заяви подружжя ОСОБА_1 про відсутність заперечень кожним з них проти укладення іншим договору дарування свідчать про їх навмисний і узгоджений характер.
З огляду на зазначене, позивач просив суд визнати договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В. 18 березня 2014 року і зареєстрований в реєстрі за № 786, недійсним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Красногвардійского районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру  АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В. 18 березня 2014 року і зареєстрований в реєстрі за № 786.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дії сторін оспорюваного правочину були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача, а тому його слід визнати недійсним на підставі статей 203, 234 ЦК України.      
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оспорюваний позивачем договір дарування спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухомість до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок в майбутньому судового рішення, при цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи», яким в цьому випадку є позивач. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У серпні 2019 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У вересні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судами не встановлювався факт шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , тому висновок судів про те, що вони є подружжям, вважає безпідставним. Оспорюваний правочин не порушує жодних прав позивача, оскільки ОСОБА_2 не була обмежена у праві  розпорядження своїм майном, рішення суду про стягнення з неї на користь позивача суми боргу не ухвалювалося, арешт на спірну квартиру не накладався,  договір дарування відповідає вимогам законності, позивачем не надано доказів фіктивності договору дарування, оскільки саме по собі невиконання договору його сторонами не може свідчити про його фіктивність, окрім того після укладення вказаного правочину право власності перейшло до обдаровуваного.
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
У жовтня 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу відхилити, рішення судів залишити без змін, посилаючись на те, що судами прийняті законні та обґрунтовані судові рішення. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , а за його дружиною ОСОБА_2 - право власності на квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_4 (а. с. 122 т. 1).
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року у справі № 200/14579/13ц стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини домоволодіння в розмірі 48 255,50 грн та 1/2 частини вартості земельної ділянки в розмірі 775 200,00 грн, розташованих за адресою: АДРЕСА_5 , а всього 823 455,50 грн. Рішення суду набрало законної сили 18 серпня 2014 року (а. с. 13-15 т. 1).
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року у цивільній справі № 200/5083/14ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В., органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Дніпрі ради, про визнання договору дарування недійсним, відшкодування збитків встановлено, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року у справі № 200/14579/13ц не виконане (а. с. 131-133).
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року знаходиться на примусовому виконанні Бабушкінського відділу державної виконавчої служби, однак, звернути стягнення на майно боржника неможливо, у зв`язку з його відсутністю.
18 березня 2014 року між ОСОБА_2 (дарувальником) та ОСОБА_3 (обдаровуваним), який є сином ОСОБА_2 , укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого обдаровуваний отримав у власність вказану квартиру. Сторони оцінили вартість квартири в 225 000,00 грн, згідно з оцінкою товариства з обмеженою відповідальністю «Південні зірки», складеною станом на 17 березня 2014 року (т. 1 а. с. 9-10).
Пунктом 5 договору дарування засвідчено, що квартира під забороною відчуження (арештом) не перебуває, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Пунктом 6 договору визначено, що сторони правочину однаково розуміють його значення, умови та правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину.
Пунктом 12 визначено, що сторони перебувають у родинних відносинах, а пунктом 15, що дарувальник гарантує, що житло в спорі і під забороною (арештом) не перебуває.
Цей договір дарування квартири підписаний сторонами, засвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В. та зареєстрований в реєстрі за № 786.
Передумовою укладення договору дарування квартири стало відібрання нотаріусом від ОСОБА_3 - чоловіка ОСОБА_2 , заяви про надання згоди на дарування нерухомого майна подружжя дарувальника, справжність підпису на якій засвідчено 18 березня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В. за реєстровим номером № 785 (пункт 17 договору, т. 1 а. с. 10).
Обдаровуваний ОСОБА_3 , який є сином відповідача ОСОБА_2 , у подарованій квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрований з 25 червня 2007 року (довідка об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ніка-5» (далі - ОСББ «Ніка-5») від 30 березня 2017 року № 30/3/17, т. 1 а. с. 94).
Згідно з довідкою ОСББ «Ніка-5» від 30 березня 2017 року № 30/3/17 дружина обдаровуваного ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та його діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 з 28 березня 2014 року.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що провадження в цивільних справах  здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнанняйого недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.   
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17-ц зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, належним чином встановивши обставини справи та правильно застосувавши до виниклих правовідносин норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку,  що оспорюваний договір дарування укладено між близькими родичами, після виникнення майнового зобов`язання чоловіка дарувальника, був спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близьких родичів, з метою приховання такого майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів у справі № 200/14579/13-ц.
Доводи касаційної скарги про те, що судами не встановлювався факт шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому висновок судів про те, що вони є подружжям, є безпідставним, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що вони спростовуються рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року, яким цей факт був встановлений, пунктом 17 договору дарування, відповідно до якого дарувальнику надавалася згода другого подружжя на дарування нерухомого майна. Крім того, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень ОСОБА_2 у липні 2019 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, що на думку колегії суддів Верховного Суду також доводить факт перебування вищезазначених осіб у шлюбних відносинах.
Доводи касаційної скарги про те, що оспорюваний правочин не порушує жодних прав позивача, оскільки ОСОБА_2 не була обмежена у праві  розпорядження своїм майном, рішення суду про стягнення з неї на користь позивача суми боргу не ухвалювалося, арешт на спірну квартиру не накладався,  договір дарування відповідає вимогам законності, є необґрунтованими, оскільки на момент укладення спірного договору дарування 18 березня 2014 року, дарувальник ОСОБА_2 була обізнана про існування судового рішення від 13 січня 2014 року у справі № 200/14579/13ц про стягнення з ОСОБА_3 (її чоловіка) на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частини домоволодіння та земельної ділянки в сумі 823 455,50 грн, тобто про існування значного майнового зобов`язання перед ОСОБА_1 , а тому вона могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на спірне нерухоме майно, оскільки відповідно до чинного законодавства в Україні діє презумпція спільності права власності подружжя на майно.
Доводи касаційної скарги про не доведення позивачем фіктивності договору дарування, не заслуговує на увагу, з огляду на встановлені судами фактичні обставини справи, зокрема, що дії з дарування спірної квартири відповідачем ОСОБА_2 були вчиненні в короткий проміжок часу після ухвалення рішення суду від 13 січня 2014 року, та на користь рідного сина, внаслідок чого у чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення в межах виконавчого провадження з виконання судового рішення про стягнення на користь позивача суми компенсації.
Аналогічних висновків щодо відчуження іншої квартири дійшли суди у тотожній справі № 200/5083/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В., органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Дніпрі ради.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність та обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а зводяться до переоцінки доказів, що в свою чергу не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями401, 409, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійского районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
  Судді:  	  С. Ю. Мартєв     С. О. Карпенко     І. М. Фаловська