РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2021 року
м. Рівне

Справа № 555/1586/20   
Провадження № 22-ц/4815/244/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача      – Шимківа С.С.,
суддів:                 – Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,
учасники справи: 
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2020 року (ухвалене у складі судді Собчука А.Ю.) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 
в с т а н о в и в :
У вересні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що 11.10.2006 року між АТ КБ "ПриватБанк" та  ОСОБА_1  було підписано Заяву № б/н, згідно якої відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн. (який в подальшому збільшувався) у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ "Приватбанк" свої договірні зобов`язання виконав, надавши відповідачу кредит. Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 13.08.2020 року має заборгованість в сумі 16 711,56 грн. за кредитним договором № б/н від 11.10.2006 року, з яких: 12 731,13 грн. заборгованість за тілом кредиту; 12 731,13 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 3 980,43 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нарахованої комісії.
Просить суд стягнути з  ОСОБА_1  16 711 грн. 56 коп. заборгованості за кредитним договором та судові витрати у розмірі 2102 грн..
Заочним рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за тілом кредиту, яка станом на 13.08.2020 року становить 12 731 грн. 13 коп.. У задоволенні позову в іншій частині – відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване заочне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, який міститься у матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11.10.2006 року шляхом підписання заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Разом з тим, враховуючи те, що відповідач отримав від позивача грошові кошти, які в добровільному порядку не повернув, місцевий суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 12 731,13 гривень підлягають задоволенню.
Покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «Приватбанк» оскаржило рішення суду в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що підписаною власноручно анкетою-заявою, відповідач висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив, що "Я згоден з тим, що ця заява, разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між мною та Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані мені у письмовому вигляді. Зауважує, що цією ж заявою сторони погодили базову процентну ставку за кредитом у розмірі 3% на місяць, що судом першої інстанції було залишено без уваги, а тому суд не мав підстав для відмови у стягненні з відповідача відсотків по кредиту.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З огляду на те, що позивачем фактично оскаржується рішення суду щодо незадоволених вимог і враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не перевіряє законність рішення у частині, яка не оскаржується.
Судом встановлено, що 11 жовтня 2006 року ОСОБА_1 підписав заяву б/н, у якій зазначено, що він згодний з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між ним і банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.
На підставі зазначеної анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок із встановленням кредитного ліміту 5 000 грн., який в подальшому було збільшено до 12671,13 грн..
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за кредитним договором № б/н від 11.10.2006 року станом на 13.08.2020 року становить 16711,56 грн., з яких: 12 731,13 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 12 731,13 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 3 980,43 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нараховано комісії.
На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви, зокрема, копію цієї анкети-заяви відповідача, витяги з Умов та правил надання банківських послуг, а також розрахунок заборгованості та виписку по рахунку відповідача. 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Між тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач розумів, ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, підписуючи анкету-заяву про надання кредитної картки.
Отже, неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України.
Відтак відсутні й підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими позивач.
Незаявлення позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Хоча у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.
Тому, вірним є використання при вирішенні спору у цій частині висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, порушених у апеляційній скарзі.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Разом з цим, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що у самій анкеті-заяві сторони обумовили базову відсоткову ставку у розмірі 3% на місяць. 
З наданої банком виписки по рахунку відповідача прослідковується, що за період користування кредитними картками відповідач вніс на рахунок 75 036,90 грн., коли отримав від банку фактично 67 836,60 грн. готівки. 
Також, з виписки по рахунку вбачається, що банком, окрім відсотків, здійснювалося відрахування з рахунку коштів, які не передбачені анкетою-заявою, а саме: відсотки у більшому розмірі ніж погодили сторони, пеня за прострочку за кредитом понад 100 грн., комісії за обслуговування (членський внесок), «служебная операция», щомісячний платіж за сервісом «Оплата частинами».
Отже, виходячи із узгодженої сторонами лише базової відсоткової ставки у розмірі 3% на місяць та беручи до уваги, що банком відраховувалися відсотки з карткового рахунку відповідача, у тому числі у розмірі більшому, ніж було узгоджено та здійснення інших непогоджених відрахувань, сплату ним більшої суми грошових коштів, ніж він фактично отримав, то вимоги банку в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитним лімітом є безпідставними, адже ці відсотки боржником погашені. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що підписана сторонами анкета-заява не містить поняття «прострочені відсотки», природи їх виникнення та порядку нарахування, які заявлені банком до стягнення. Разом з цим, у позовній заяві останнього вказано, що заборгованість за нарахованими відсотками складає 0.00 грн.. 
Апеляційний суд погоджується із заявником, що судом першої інстанції помилково вказано про відсутність обумовленої між сторонами відсоткової ставки у підписаній анкеті-заяві, однак ця процесуально-правова прогалина була усунута колегією суддів та не вплинула на правильність вирішення спору, тому не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення з формальних підстав.
Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду у оскаржуваній частині.
Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України", § 23).
Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                   Шимків С.С.
Судді:                                                                  Ковальчук Н.М., 

Хилевич С.В.