УХВАЛА

03 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 280/5343/19
адміністративне провадження № К/9901/2019/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської   О.Р. (далі - Суд), 
перевіривши касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року в справі №280/5343/19 за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області до Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області про   визнання протиправною і скасування вимоги,
УСТАНОВИВ:
Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області звернулося до суду з позовом до Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області, у якому просило визнати протиправною і скасувати вимогу від 22 серпня 2019 року №04-08-04-14/3895.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено. 
14 січня 2021 року до Суду надіслано касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року в справі №280/5343/19.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
У касаційній скарзі скаржник зазначає, що підставою касаційного оскарження судових рішень є застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року (справа №820/3534/16); від 11 вересня 2018 року (справа №825/1481/16); від 11 жовтня 2018 року (справа №813/4101/17); від 11 жовтня 2018 року (справа №821/1342/17).
Як приклад застосування судом апеляційної інстанції норми права, що йде в розріз із способом, у який ця ж норма у подібних правовідносинах була застосована Верховним Судом, скаржник посилається на його висновок, відповідно до якого вимога контролюючого органу є індивідуально-правовим актом, законність якої залежить від того, чи обґрунтовані у ній «підстави для її скерування адресату».
Скаржник наполягає на тому, що суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу, відмовили у задоволенні позову, не вдаючись до оцінки правових підстав для надсилання вимоги, хоча саме необґрунтованість зазначених у вимозі порушень законодавства й було підставами позову.
Тобто скаржник уважає, що відповідно до висновків, викладених у вказаних рішеннях Верховного Суду, суди, надаючи оцінку вимозі органу державного фінансового контролю, якою встановлені порушення вимог законодавства та розмір збитків, зобов`язані надавати оцінку наведеному у вимозі обґрунтуванню виявлених порушень.
Проаналізувавши рішення Верховного Суду, на які посилається скаржник, Суд дійшов висновку, що вони не містять висновку про застосування норми права в аспекті, про який зазначає скаржник.
У рішеннях від 11 вересня 2018 року (справа №825/1481/16); від 11 жовтня 2018 року (справа №813/4101/17); від 11 жовтня 2018 року (справа №821/1342/17) Верховний Суд сформулював висновок, відповідно до якого з метою встановлення того, чи реалізовані контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту.
У вказаних справах Верховний Суд визнав незаконними вимоги, зміст «резолютивних» частин яких зводився до вимог «усунути виявлені порушення законодавства в установленому законом порядку». Як зазначив Верховний Суд у вказаних судових рішеннях, вимога, яка не містить вказівки на дії, які необхідно вчини для усунення виявлених ревізією порушень, та правові підстави для учинення цих дій, є неконкретизованою, що є порушенням вимог закону в частині змісту вимоги як акту індивідуальної дії.
Тобто, у рішеннях від 11 вересня 2018 року (справа №825/1481/16); від 11 жовтня 2018 року (справа №813/4101/17); від 11 жовтня 2018 року (справа №821/1342/17) Верховний Суд указав на те, що вимоги контролюючого органу, у яких не зазначені шляхи усунення виявлених порушень, є незаконними.
Водночас у цій справі, відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суди попередніх інстанцій керувалися тим, що оцінку правовим підставам визначення збитків має надаватися судом, який розглядає позов про їх стягнення.
Суд зазначає, що «конкретизованість» способу усунення зазначених у вимозі контролюючого органу порушень не була вказана позивачем як підстава позову і суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях не давали їй оцінку в такому аспекті.
Таким чином, у рішеннях, на які посилається скаржник, Верховний Суд давав оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права в контексті інших підстав позову.
Отже, рішення Верховного Суду у справах №825/1481/16, 813/4101/17, 821/1342/17 не дають підстав уважати, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Щодо посилань скаржника на рішення Великої Палати Верховного Суду у справі №820/3534/16, то Суд зазначає, що у вказаному судовому рішенні вирішувалося питання виключно щодо того, чи може бути вимога контролюючого органу предметом судового контролю.
Касаційна скарга не містить посилань на правильність чи неправильність визначення судами попередніх інстанцій юрисдикції цього спору.
Відповідно до частини третьої статті 334 КАС України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.
Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судового рішення у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
За таких обставин, відсутні підстави для вирішення питання щодо поновлення пропущеного процесуального  строку.
Керуючись статтями 248, 328, 329, 333, 341, 334 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року в справі №280/5343/19 повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя:                                                                                О.Р. Радишевська