Справа № 463/5403/18                                Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л. 
Провадження № 22-ц/811/2616/20                Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Провадження № 22-ц/811/2618/20
Категорія:68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар – Жукровська Х.І., 
з участю представника апелянта адвоката Солоніної Є.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Солоніної Євгенії Борисівни на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2020 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 серпня 2020 року, ухвалені в складі головуючого судді Стрепка Н.Л., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, -
в с т а н о в и л а:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася в суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , і з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 Ѕ вартості автомобіля «MitsubishiPadjero», легковий універсал-В, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя та відчужений без згоди ОСОБА_2 , в сумі 161 557, 00 гривень; поділити автомобіль марки «Toyota RAV 4», легковий універсал-В, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним на Ѕ частку вказаного автомобіля; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати. 
Позов мотивує тим, що між сторонами 29 серпня 1992 року було зареєстровано шлюб, який розірвано 15 травня 2018 року. Під час перебування в шлюбі сторонами придбано 30 травня 2009 року автомобіль марки «Toyota RAV4», легковий універсал-В, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , середня ринкова вартість якого становить 5 000 доларів США, а 21 листопада 2006 року придбано автомобіль «MitsubishiPadjero», легковий універсал-В, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , середня ринкова вартість якого становить 15 000 доларів США. 
Автомобіль «Mitsubishi Padjero», легковий універсал-В, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 відповідачем відчужено без згоди позивача, а тому його вартість повинна бути врахована при поділі майна. Відповідачем не надано доказів згоди позивача на відчуження автомобіля та отримання позики, у рахунок якої, нібито, був відчужений спірний автомобіль. Такі договори не були вчиненні в інтересах сім`ї. Як на підставу вимог посилається на положення ст. ст. 61, 65 СК України.
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна – задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності за кожним на Ѕ транспортного засобу «Toyota RAV4», легковий універсал-В, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 131150, 00 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 2 478, 63 гривень судового збору.
В задоволені решти вимог відмовити. 
Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14 серпня 2020 року заяву представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_5 про стягнення витрат на правничу допомогу – задоволено частково.
Заяву представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_6 про ухвалення додаткового судового рішення – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 користь ОСОБА_2 2960, 00 гривень судових витрат. 
Не погоджуючись з даними рішення, відповідач, в особі адвоката Солоніної Є.Б. оскаржив такі в апеляційному порядку.
Вважає незаконним та необґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивачки 131 150, 00 грн., а саме компенсації половини вартості відчуженого автомобіля та 2 478, 00 грн. судових витрат. На думку апелянта, суд першої інстанції неповно дослідив та здійснив оцінку доказів, поданих стороною відповідача, частину доказів не взяв до уваги, що призвело до постановлення необґрунтованого рішення. 
Зазначає, що коштів від продажу автомобіля «MitsubishiPadjero», легковий універсал-В, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідач не отримував, оскільки такий був відчужений в рахунок погашення боргу перед третьою стороною, що стверджується договором купівлі-продажу №4641/2018/889341 від 05 квітня 2018 року, угодою про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу №4641/2018/889341 від 05 квітня 2018 року, договором позики від 14 серпня 2012 року. Разом з тим, подані позивачем докази про власні доходи в період взяття позики не спростовують факту того, що така бралась в інтересах сім`ї. 
Звертає увагу також на позицію Верховного Суду, що при поділі спільної сумісної власності зобов`язання між подружжям не розподіляються, а враховуються (постанова Верховного Суду від 13.05.2019 у справі №638/1962/17 провадження №61-25286св18). 
Щодо висновків суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, то зазначає, що позивач не подав жодних заперечень з приводу розміру витрат на правову допомогу відповідача, проте суд сам визначив, що обґрунтованою сумою судових витрат на професійну правничу допомогу, яку мали понести сторони є 4000, 00 грн. При цьому не врахував висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі №755/9215/15-ц.
Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2020 року в частині стягнення з відповідача в користь позивача 131150,00грн. та 2 478, 00 грн. судових витрат і ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні такої вимоги відмовити. Скасувати додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 серпня 2020 року у хвалити нове, яким здійснити перерозподіл судових витрат на правничу допомогу. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В той же час, представник позивачки адвокат Лилик В.В. направив до суду додаткові письмові пояснення, у яких зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують Підстави для скасування рішення відсутні. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати авданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про визнання автомобіля марки «Toyota RAV4», легковий універсал-В, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за кожним з подружжя права власності на Ѕ частку цього автомобіля в апеляційному порядку не оскаржується, а відтак відповідно до приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій частині колегією суддів не перевіряється.
Судом встановлено, що сторони з 29 серпня 1992 року по 15 травня 2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що стверджується копіями свідоцтв про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 29 серпня 1992 року та про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 15 травня 2018 року.
Під час перебування сторін у шлюбі ними було придбано транспортні засоби марки «Toyota RAV4», легковий універсал-В, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та «MitsubishiPadjero», легковий універсал-В, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (том 1 а.с. 7, 8).
З договору купівлі-продажу 4641/2018/889341 від 5 квітня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 було відчужено ОСОБА_3 транспортний засіб «MitsubishiPadjero», легковий універсал-В, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Ціна договору 323114,40 гривень. 
5 квітня 2018 року укладено угоду про внесення змін та доповнень до вказаного вище договору, відповідно до якої ціна договору становить 10 000 доларів США, що на момент укладення договору по курсу НБУ становить 262 300 гривень. Згідно з п. 3.1 між сторонами договору відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі договору позики, що оформлений розпискою від 14 серпня 2012 року на суму 10 000 доларів США.
З наданої стороною відповідача розписки від 14 серпня 2012 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 в борг 10 000 доларів США.
Стаття 60 СК України передбачає презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція викладена у постанові ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року).
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в абз. 2 п. 30 постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суд першої інстанції у цій частині, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про те, що транспортний засіб «MitsubishiPadjero», легковий універсал-В, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 був спільною сумісною власністю подружжя, такий був відчужений за відсутності письмової згоди позивачки, що не заперечується відповідачем, а тому позивач має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу.
Обґрунтованим є і висновок суду першої інстанції про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню, для цілей грошової компенсації частки такого з подружжя у вартості спірного майна, підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.
Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, та узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18.
З висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи №4138 від 31 жовтня 2019 року вбачається, що середня ринкова вартість для автомобіля «MitsubishiPadjero», легковий універсал-В, 2006 року випуску на час завершення виконання експертизи 31 жовтня 2019 року становить 284 448 гривень (том 1 а.с. 176-186). При цьому, експертом у висновку зазначено, що не представляється можливим встановити ринкову вартість автомобіля «MitsubishiPadjero», легковий універсал-В, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок його непредставлення для обстеження, а в матеріалах справи відсутні вихідні дані про особливості стану автомобіля.
Враховуючи вік автомобіля та відсутність будь-яких даних про його технічний стан і несуттєву різницю між середньою ринковою вартістю вказаного вище автомобіля та ціни його продажу згідно договору, суд першої інстанції взяв до уваги його вартість, зазначену в угоді від 5 квітня 2018 року про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу, а саме в сумі 261 300, 00 грн., половина якої підлягає стягненню в користь позивача.
Позивач погодилась з рішенням суду і в апеляційному порядку таке не оскаржила.
Доводи апелянта про те, що коштів від продажу автомобіля «MitsubishiPadjero», легковий універсал-В, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 не отримував, оскільки такий був відчужений в рахунок погашення боргу перед третьою стороною, що стверджується договором купівлі-продажу №4641/2018/889341 від 05 квітня 2018, угодою про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу №4641/2018/889341 від 05 квітня 2018, договором позики від 14 серпня 2012 року, колегією суддів відхиляються. Такі доводи апелянта перевірялись судом першої інстанції. Апелянтом, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій не було надано доказів на підтвердження цих доводів, в той час як на спростування таких позивачка надала суду першої інстанції докази свого матеріального стану за період з 2011 року по 2018 рік, зокрема про те, що її доходи дозволяли відвідати Європу та відсвяткувати урочистості без отримання позик. А відтак, висновок суду першої інстанції про недоведеність таких тверджень відповідача є вірним. 
Згідно із ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивачки задоволено частково, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки судового збору у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, із дотриманням норм процесуального права, ухвалив рішення, яке відповідає закону. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо додаткового судового рішення та вирішення питання розподілу судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.
За приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Пунктом 1 ч. 3 статті 133 ЦПК України передбачено що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Згідно із п.п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Із заяви представника позивача ОСОБА_5 вбачається, що позивач 31 серпня 2018 року уклала договір про надання правничої допомоги з АО «Парпан і партнери». Відповідно до долучених до заяви акту здачі-приймання надання правової допомоги від 10 серпня 2020 року, меморіального ордеру №МАВ6192563 від 11 вересня 2018 року та квитанції №59084391 від 10 серпня 2020 року позивачем сплачено АО «Парпан і партнери» 4 500, 00 грн.
Із заяви представника відповідача ОСОБА_6 вбачається, що відповідач 16 листопада 2018 року уклав договір надання правової допомоги №б/н з АО «АК А.З. Партнери». Відповідно до долучених до заяви квитанції №N1Е9А57561 від 3 квітня 2020 року, квитанції №1 від 29 січня 2019 року, квитанції №N1DНF41377 від 19 лютого 2019 року, платіжного доручення №N1Е9А57561 від 3 квітня 2020 року, платіжного доручення №10020306 від 29 січня 2019 року та платіжного доручення №N1DНF41377 від 19 лютого 2019 року відповідачем було сплачено АО «АК А.З. Партнери» 16 000, 00 грн. Доказів сплачення відповідачем іншої частини коштів АО «АК А.З. Партнери» відповідно до Рахунку №662 від 10 серпня 2020 року надано не було.
Ухвалюючи додаткове рішення про розподіл судових витрат, суд першої інстанції вірно врахував, що дана справа належить до спорів незначної складності, беручи до уваги ціну позову, а також співвідношення понесених позивачем та відповідачем судових витрат із ціною позову, значення справи для сторін, дійшов висновку, що обґрунтованою сумою судових витрат на професійну правничу допомогу, яку мали понести позивач та відповідач є 4 000, 00 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. І оскільки позовні   вимоги судом першої інстанції задоволено частково, то   понесені позивачем витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи судом першої інстанції, вірно покладено на відповідача ОСОБА_1 пропорційно до задоволених позовних вимог. 
Тому підстав для скасування додаткового рішення не вбачається.
Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухвалених у справі судових рішень та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування оскаржуваних судових рішень та цієї постанови достатніми. 
Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішень суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Солоніної Євгенії Борисівни залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 серпня та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 серпня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 лютого 2021 року. 

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.