ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 р. 	Справа № 440/5054/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Бершова Г.Є.
суддів: Катунова В.В. ,  Ральченка І.М. 
за участю секретаря судового засідання  Ігнатьєвої К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Держпраці у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 (суддя І.С. Шевяков,  м. Полтава) по справі № 440/5054/19
          за позовом           Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  
          до           Управління Держпраці у Полтавській області                   
          про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Полтавській області (надалі також - відповідач, Управління) про визнання протиправною та скасування постанови.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 року позовні вимоги було задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці в Полтавській області №ПЛ4573/170/АВ/П/ТД-ФС від 29 листопада 2019 року про накладення штрафу.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її задовольнити.
Представник  позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 06 вересня 2019 року до Управління Держпраці у Полтавській області звернулась гр. ОСОБА_2 /а.с. 171-172 т.1/ із заявою № 16-М1244/01, в якій повідомила, що працювала у ФОП ОСОБА_1 з порушенням вимог трудового законодавства.
На підставі Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823, першим заступником начальника Управління Держпраці у Полтавській області винесено наказ від 17.09.2019 №199П "Про проведення заходів державного контролю", яким наказано провести заходи державного контролю щодо відповідності вимог законодавства про працю головним державним інспекторам у діяльності ФОП ОСОБА_1 /а.с. 173 т.1/.
30.09.2019 заступником начальника Управління Держпраці у Полтавській області видано направлення за номером № 1700 на проведення заходу державного контролю, яким є проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 на предмет додержання вимог законодавства про працю, інспекційне відвідування доручено головним державним інспекторам Ягодовській Я.В., Черкаській А.М., Братусь Л.О., Козубенко Б.В., Хоменко А.М., Власненко О.Ю., Кодинець Ю.А., Білогуб А.Ф, дата початку та дата закінчення заходу з 01.10.2019 по 11.10.2019 /а.с. 174 т.1/.
Копію вказаного направлення вручено ФОП ОСОБА_1 02.10.2019, про що свідчить його підпис на направленні /а.с. 174 т.1 - зі звороту/.
За наслідками інспекційного відвідування складено акт №ПЛ 4573/170/АВ від 11.10.2019, яким зафіксовано порушення підприємцем частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України,  що полягає в допуску працівників до роботи без укладення трудового договору /а.с. 195-202 т.1/. Зокрема, в акті інспекційного відвідування встановлено, що станом на 01.10.2019 в приміщеннях магазинів, де здійснює свою підприємницьку діяльність позивач, за адресами: АДРЕСА_1 у АДРЕСА_2 , перебували, відповідно, громадянки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які на момент здійснення інспекційного відвідування в магазинах, знаходились за прилавками та здійснювали продаж продуктових товарів, тобто виконували функції продавців. 
Враховуючи викладене, інспекторами зроблено висновок, який викладений в акті, про те, що громадянки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на момент здійснення інспекційного відвідування були допущені до роботи 01.10.2019 у ФОП ОСОБА_1 без належного оформлення трудових відносин.
11 жовтня 2019 року Управлінням Держпраці у Полтавській області складено припис про усунення виявлених порушень № ПЛ4573/170/АВ/П /а.с.203-205 т.1/, який у зв`язку з неможливістю особистого вручення керівнику об`єкта відвідування був направлений поштою, отриманий позивачем 21.10.2019 та підписаний із відміткою про наявність зауважень щодо встановлених правопорушень.
Примірник акта інспекційного відвідування № ПЛ 4573/170/АВ був також направлений поштою ФОП ОСОБА_1 , отриманий позивачем 21.10.2019 та підписаний ним із відмітною про наявність у нього зауважень.
Своїм правом на складання заперечення до акту інспекційного відвідування позивач так і не скористався.
29 листопада 2019 року начальником Управління Держпраці у Полтавській області прийнято постанову про накладення штрафу №ПЛ4573/170/АВ/П/ТД-ФС, якою на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 625 950 грн /а.с. 210-211 т.1/.    
Позивач не погодився зі  прийнятою постановою, у зв`язку із чим оскаржив її до суду.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності свого рішення, воно є необґрунтованим та прийнятим внаслідок невірного застосування закону.
Колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.
Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Згідно із статтею 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи) держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин, та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Статтею 24 КЗпП України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин, передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, діяльність працівника в рамках трудового договору характеризується наступними правовими ознаками: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); не на свій страх і ризик, а шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій. 
Вказані ознаки трудового договору витікають як зі статей КЗпП, так і з спеціальних законів, що регулюють трудові відносини (зокрема, Закону України «Про відпустки», Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про колективні договори і угоди», Закону України «Про охорону праці»).
Водночас, загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядчик) зобов`язується на свій ризик, виконати певну роботу за завданням іншої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч.2 ст.837 ЦК України). 
Підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.839 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.
В силу ч.1 ст.849 ЦК України замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.
Відповідно до ч.1 ст.850 ЦК України замовник зобов`язаний сприяти підрядникові у виконанні роботи у випадках, в обсязі та в порядку, встановлених договором підряду.
Статтею 840 ЦК України передбачено виконання роботи з матеріалу замовника.
Обов`язок підрядника виконати роботу на свій ризик говорить про те, що він не може відмовитися від прийняття на себе певних негативних наслідків, що виникають при виконанні підрядних робіт.
Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється. 
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір являється укладеним, якщо сторони в належній формі досягли угоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є - предмет договору, умови, визначені законом як істотні чи необхідні для договору даного виду, а також всі ті умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента і визначенні умов договору з врахуванням законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За положеннями частини першої статті 854 ЦК України замовник виплачує належну підрядчику суму за результатами виконаної роботи. 
Колегія суддів зазначає, основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності; за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності, гарантії та компенсації передбачені для працівника, а також обов`язки роботодавця залишаються за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду. Предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт, за наслідками яких замовник зобов`язується оплатити підрядникові виконану ним роботу, тобто предметом є кінцевий результат, а не процес праці.
З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Аналогічна правова позиція неодноразово викладена в постановах Верховного Суду, зокрема,  у справах №820/1432/17, №815/954/18,  №1840/2507/18.
Колегія суддів зазначає, що перевіркою було встановлено, що в приміщеннях магазинів, де здійснює свою підприємницьку діяльність позивач, за адресами: АДРЕСА_3 у м. Полтава, вул. Грушевського, б. 11, ринок "Мотель" у АДРЕСА_4 , перебували, відповідно, громадянки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які на момент здійснення інспекційного відвідування в магазинах, знаходились за прилавками та здійснювали продаж продуктових товарів, тобто виконували функції продавців. 
Позивач зазначає, що із вказаними особами було укладено цивільно-правові договори з метою проведення останніми інвентаризації товарно-матеріальних цінностей.
Проте, судовим розглядом встановлено, що вказаними вище громадянками під час проведення інспекційного відвідування були надані письмові та усні пояснення, відповідно до яких вони зазначили, що працюють у позивача продавцями, документи для оформлення трудових відносин надані ФОП ОСОБА_1 . Жодних пояснень з приводу того, що вони здійснюють інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей ними не надано.
Окрім того, судом встановлено, що із ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ОСОБА_4 01.10.2019 року (тобто, у день проведення перевірки) було укладено трудові договори та направлено повідомлення про прийняття працівника на роботу. Ще один трудовий договір було підписано з ОСОБА_5 04.10.2019 року та відповідно подано повідомлення про прийняття працівника на роботу.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що робота, яку виконували вказані вище особи, не підпадає під ознаки цивільно-правових договорів, а є трудовою функцією, та відповідно із ними мали укладатися саме трудові договори, а не цивільно-правові.
Отже, суд приходить до висновку, що на момент проведення відповідачем інспекційного відвідування позивача (01.10.2019 року) громадянки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 виконували функцію продавця без належного оформлення із ними трудових відносин.
Відповідно до п.1 ч.2 статті 265 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Таким чином, на підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова відповідача є правомірною, прийнятою відповідно до вимог законодавства та в межах повноважень, а тому скасуванню не підлягає.
Щодо доводів суду першої інстанції з приводу того, що відповідачем проведено перевірку без погодження центрального органу виконавчої влади, а тому вона є незаконною, колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі статтею 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.
Відповідно до п.1 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою КМУ від 21 серпня 2019 р. № 823, цей Порядок визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1986-IV, та Законом України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності” (далі - Закон).
Заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю, крім заходів з питань виявлення неоформлених трудових відносин, здійснюються відповідно до вимог Закону та з урахуванням пунктів 2-4 цього Порядку.
Пунктом 2 Порядку визначено, що заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю з питань виявлення неоформлених трудових відносин здійснюються у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Відповідно до п.2 ч.5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою КМУ від 21 серпня 2019 р. № 823, підставами для здійснення інспекційних відвідувань є звернення фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин.
Згідно з ч. 4, 5 статті 2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.
Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.
Виходячи із аналізу вказаних норм, всі інші норми Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" не поширюються на відносини, які виникають під час здійснення заходів державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення, в тому числі і положення пункту 4 частини 1 статті 6 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".
Колегія суддів зазначає, що Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою КМУ від 21 серпня 2019 р. № 823, не передбачена необхідність погодження центрального органу виконавчої влади на проведення інспекційного відвідування за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин, а тому у відповідача не було обов`язку отримувати вказане погодження для проведення інспекційного відвідування.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що наказ та направлення на проведення перевірки оформлені з дотриманням вимог законодавства, а також, що відповідач під час проведення інспекційного відвідування діяв правомірно та у межах повноважень. 
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.  
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.  
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Полтавській області - задовольнити.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 по справі № 440/5054/19  скасувати.  
Прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Г.Є. Бершов 	
Судді	   	В.В. Катунов    І.М. Ральченко   	
Постанова складена в повному обсязі  19.02.21.