П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/4929/20	
Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді -	Кравець О.О.	
судді -	Зуєвої Л.Є.	
судді -  	Коваля М.П. 	
розглянувши у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури  на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року по справі №420/4929/20, прийнятого суддею Глуханчуком О.В., за правилами загального позовного провадження, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

I. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

10 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Одеської області, в якому просила:
визнати протиправною бездіяльність Прокуратури Одеської області щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні;
- стягнути з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу, у зв`язку зі звільненням у розмірі 23     064, 76 грн.;
-    стягнути з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04.05.2020 року по день ухвалення судового рішення;
- стягнути з Прокуратури Одеської області судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року позову був задоволений.

II.          КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ, УЗАГАЛЬНЕНІ  ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ  УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з вказаним  рішенням, Одеська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, у якій вважає вказане рішення прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким  позов відмовити у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що судом безпідставно залишено поза увагою і не враховано при вирішенні спірних правовідносин відсутність у позивачки права на виплату вихідної допомоги при звільненні, що тягне безпідставність похідних позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку із нею при
звільненні - через невиплату вихідної допомоги, що є єдиною підставою такого стягнення.
Відповідно до пункту 4 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113 та
наказу Генерального прокурора від 08.09.2020 № 414 - днем початку роботи обласних прокуратур, у тому числі Одеської обласної прокуратури визначено11 вересня 2020 року. Згідно наказу Генерального прокурора від 03.09.2020№ 410 - юридичну особу «прокуратура Одеської області» наразі перейменовано в  «Одеська обласна прокуратура».
27.01.2021 року до апеляційного суду надійшов відзив позивачки в якому вона просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року залишити без змін, апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишити без змін.

III. ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: 

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 січня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі. 
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України, сторони надали до суду письмові заяви про розгляд справи у порядку письмового провадження , тому  відповідно до ст.311 КАС України апеляційний суд продовжує розгляд справи у письмовому провадженні.
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав:

IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 31.01.2011 року прийняла Присягу працівника прокуратури та проходила безперервно службу в прокуратурі Одеської області (а.с. 19-20).
Наказом прокурора Одеської області від 29 квітня 2020 року № 769к, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організації процесуального керівництва та нагляду за додержанням законів при розслідуванні злочинів проти життя управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону України «Про прокуратуру»  з 04 травня 2020 року.
Підстава звільнення: рішення № 201 від 10.04.2020 року кадрової комісії № 1.
Також цим наказом відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області вказано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні (а.с. 17).
Водночас, питання щодо проведення остаточного розрахунку та виплатити усіх виплат при звільненні позивача з посади та органів прокуратури стало підставою виникнення спірних правовідносин між сторонами.

V.  РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ  ТА ОЦІНКА СУДУ :

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до  статті 38, частин першої, другої статті 43 Конституції України   громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування; кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. 
У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Згідно ст.22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. 
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 установлено, що звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови й засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порущена (абзац четвертий пункту 5.2 мотивувальної частини Рішення).
Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат    і    допомоги    встановлюються     з     урахуванням     фінансових можливостей держави.    
Конституційний Суд    України    виходить із того,    що додержання конституційних     принципів     соціальної     і     правової        держави, верховенства    права    (стаття    1,    частина перша  статті 8 Основного Закону України) ( 254к/96-ВР ) обумовлює здійснення    законодавчого регулювання    суспільних    відносин    на    засадах    справедливості    та розмірності з урахуванням обов`язку    держави    забезпечувати    гідні умови життя кожному громадянину України.
У  рішеннях     від     2     листопада     2004     року      15-рп/2004,    від    24     березня     2005     року     N     2-рп/2005,     від     20     червня     2007     року      5-рп/2007 Конституційний    Суд    України    сформулював    правові позиції    стосовно такого елемента принципу верховенства права,    як пропорційність    (розмірність).    
Крім    того,    згідно     з     правовою позицією Конституційного    Суду    України,    викладеною у Рішенні від 17 березня 2005 року N 1-рп/2005, держава зобов`язана    відповідним    чином    регулювати    економічні     процеси, встановлювати    і    застосовувати    справедливі    та    ефективні    форми перерозподілу суспільного доходу з    метою    забезпечення    добробуту всіх громадян.
Таким чином,    передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними.    Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою,    зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом    пропорційного    перерозподілу    коштів    з    метою    збереження балансу    інтересів    усього    суспільства.    Крім    того,    такі заходи можуть    бути    обумовлені    необхідністю    запобігання    чи     усунення реальних загроз економічній безпеці України,    що згідно з частиною першою    статті    17    Конституції     України     є найважливішою функцією держави.    Водночас зміст основного права не може бути порушений,    що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд    України    у    Рішенні    від    22 вересня 2005 року N 5-рп/2005.
Неприпустимим    також є встановлення такого правового регулювання,    відповідно до якого розмір    пенсій,    інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій  статті 46 Конституції України,    і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати    її    людську    гідність,    що     суперечитиме      статті     21 Конституції України.
Отже, зміна    механізму    нарахування    певних    видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться    під    сумнів    сама    сутність    змісту права на соціальний захист.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Рішенням Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 передбачено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності та припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державного органу (абзац четвертий пункту 2 мотивувальної частини зазначеного Рішення).
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені  Законом України від 14.10.2014 N 1697-VII "Про прокуратуру"  (далі - Закон N 1697-VII).
Статтею 51 вказаного Закону  визначено загальні умови звільнення прокурора з посади та припинення його повноважень на посаді.
Відповідно до п. 9 ч. 1  ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-IX від 19.09.2019 року, який набрав чинності з 25.09.2019 року (далі - Закон № 113-IX), розпочато процедуру реформування органів прокуратури.
Згідно з п. 6 та п. 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" вказаного Закону № 113-IX з дня набрання чинності цим  Законом  усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51Закону №1697-VII. Прокурори, які на день набрання чинності цим  Законом  займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Відповідно до пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" вказаного Закону прокурори, які на день набрання чинності цим  Законом  займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9ч. 1 ст. 51Закону № 1697-VII за умови настання підстав, передбачених вказаним пунктом, в тому числі, у зв`язку з прийняттям рішення кадровою комісією про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Нормами  Закону N 113-ІХ  врегульовано порядок проведення реорганізації органів прокуратури, в тому числі порядок переведення працівників на нові посади та їх звільнення з займаних посад.
Законом № 113-ІХ  доповнено  ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»  частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої п. 9 ч. 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Відповідно до  ст. 44 КЗпП України  при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті36та пунктах 1,  2  і  6  статті  40 Кодексу законів про працю України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Згідно з п. 1 ч. 1  ст. 40 КЗпП України   трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2,статті 74,частини третьої статті 121 цього  Кодексу, встановлюються  законом, що регулює їхній статус.
Європейська Конвенція про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція)  , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР  від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України  є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1  ст.6 Конвенції  , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Згідно статті 1 Першого протоколу  до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Отже, вищевказана норма  гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд  при вирішенні справи керується принципом верховенства права,  відповідно до якого зокрема людина,  її права  та  свободи визнаються    найвищими   цінностями   та   визначають   зміст   і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип  з  урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та  п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року  ).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Поняття «майно» в першій частині статті 1  Першого протоколу  має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу (див. рішення щодо прийнятності у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland) [ВП], заява №31443/96, пункт 98, ECHR 2002-X).
Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див.  рішення у справі "Кечко проти України»  (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23).
За певних обставин "легітимне очікування" на отримання "активу" також може захищатися ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "легітимне очікування", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (див. mutatis mutandis рішення у справі "Суханов та Ільченко проти України" від 26 червня 2014 року (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, заяви №68385/10 та №71378/10, §35)).

(1)          Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у    статті 2 КАС України    (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Апеляційний суд вважає , що  особливості звільнення прокурорів у зв`язку з проведенням реорганізації органів прокуратури чи скорочення штату визначені Законами N 1697-VII та N 113-ІХ, якими не передбачено можливості виплати прокурору вихідної допомоги при звільненні його з займаної посади , враховуючи, що    позивач була звільнена не на підставі п. 1 ч. 1  ст. 40 Кодексу законів про працю України, а на підставі норм спеціального Закону ( п. 9 ч. 1 ст. 51ЗаконуУкраїни «Про прокуратуру» та не набула права на отримання вихідної допомоги.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із доводами апелента та доходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову , так як невиплата ОСОБА_1 вихідної  допомоги, у зв`язку зі звільненням не становила  порушення вимог ст.19, Конституції України , Законів N 1697-VII та N 113-ІХ та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист  прав людини та основоположних  свобод, державний  орган дотримався своїх власних процедур та довів обґрунтованість прийнятого рішення .

(2) Висновки апеляційного суду:

Апеляційний суд, у зв`язку із порушенням судом 1-ої інстанції норм матеріального та процесуального права , що призвели до невірного вирішення справи ,  доходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та для  скасування    рішення суду 1-ої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст.6, 13, ст. 1 Першого  протоколу  Європейської Конвенції про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 139,  242, 292, 308, 311,315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури  - задовольнити ,  рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року- скасувати .
Ухвалити у справі нове судове рішення :
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 -відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання та не підлягає оскарженню у касаційному порядку, крім випадків зазначених у п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складене та підписане 19.03.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Кравець О.О.	
Судді	    	Коваль М.П.    Зуєва Л.Є.