Справа № 759/22183/19                                                  Головуючий 1 інстанція- П`ятничук І.В.
Провадження № 22-ц/824/3654/2021                              Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
25 березня 2021 року                                                                                                м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Кашперської Т.Ц., Мережко М.В.,
за участю секретаря             Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 26 листопада 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центр надання адміністративних послуг районної державної адміністрації Святошинського району м.Києва, Служба у справах дітей Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації про зняття з реєстраційного обліку неповнолітньої дитини,-
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що він із 2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 05 лютого 2016 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказував, що син з моменту народження зареєстрований за місцем його проживання на АДРЕСА_1 . Однак, з серпня 2015 року він та ОСОБА_2 разом не проживають, син більше чотирьох років мешкає зі своєю матір`ю за місцем її реєстрації на АДРЕСА_2 , навчається у школі № 119, що розташована неподалік на вул.Закревського 15-б . Він звернувся із заявою про зняття з реєстраційного обліку сина ОСОБА_3 до Центру надання адміністративних послуг районної державної адміністрації Святошинського району м.Києва, який відмовив з підстав відсутності на це згоди матері. На його умовляння відповідачка не реагує і не бажає реєструвати сина за адресою його фактичного проживання, тобто за місцем її проживання.
У зв`язку з наведеним, просив зняти неповнолітнього ОСОБА_3 з реєстраційного обліку на  АДРЕСА_1 та зобов`язати третю особу Центр надання адміністративних послуг районної державної адміністрації Святошинського району м.Києва зареєструвати ОСОБА_3 за місцем проживання його матері.
Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 26 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким його вимоги
                                                                        -  2  -
задоволити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність і необгрунтованість, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд не застосував необхідні цивільно-правові норми, які регулюють питання зняття з реєстрації неповнолітньої особи, яка проживає з одним із батьків. Суд не взяв до уваги сформовані Верховним Судом важливі висновки у провадженні № 61-9128св18. Дивною є аргументація суду першої інстанції щодо прав дитини, яка досягла 14 років, оскільки сину сторін ОСОБА_3 виповнилося лише 9 років. Як і безпідставними є посилання суду на ненадання ним доказів існування спору щодо місця проживання дитини, як на підставу відмови у позові, оскільки це не є предметом спору.
Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Святошинського районного суду м.Києва як незаконне. 
Решта учасників - відповідачка ОСОБА_2 та треті особи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленням згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх офіційні електронні адреси, в тому числі на електронну адресу представника відповідачки адвоката Крестьянінової Л.В., судових повісток та підтвердженням про їх отримання, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не відповідає передбаченим законом способам захисту прав власника жилого приміщення.
При цьому суд виходив з того, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та володіння житлом його власник має право пред`явити позов про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 із 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 05 лютого 2016 року.
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за місцем проживання позивача у АДРЕСА_1 . 
Вказана квартира приватизована і відповідно до свідоцтва про право власності від 15 грудня 1997 року належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 по 1/3 частині кожному.
Також судом становлено, що відповідно до акту від 19 листопада 2019 року, 
                                                                        -  3  -
складеного та підписаного ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , місцем поживання неповнолітнього ОСОБА_5 є кв. АДРЕСА_2 за місцем проживання відповідачки.
01 листопада 2019 року позивач звернувся до відділу з питань реєстрації місця проживання Святошинської райдержадміністрації із заявою про зняття з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , неповнолітнього сина ОСОБА_3 , в чому йому було відмовлено.
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і у своїх інтересах, усуненням усіх третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.
Згідно ст.391 ЦК України власник майна вправі вимагати усунення будь-яких порушень його права, в т.ч. порушення прав користування та розпорядження майном, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володінням.
Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.         Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст.16 ЦК України. Водночас особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою
Аналогічні положення містить п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМ України № 207 від 02 березня 2016 року. 
З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та володіння житлом його власник має право пред`явити позов про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
                                                                        -  4  -
Такий правовий висновок сформовано у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема від 30 червня 2015 року у справі № 21-1438а15 та від 01 березня 2016 року у справі № 21-5446а15.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 686/16196/15-ц, де скасовуючи судові рішення і ухвалюючи нове про відмову у позові, Верховний Суд зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у випадку, коли особа не проживає у спірному житловому приміщенні, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод у користуванні власністю, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування.
З урахуванням обставин, якими позивач обґрунтовує сврї вимоги, а саме непроживання сина у сппірному житлі суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову з огляду на те, що позивачем не заявлені вимоги про втрату його сином права користування спірним жилим приміщенням, без вирішення яких у встановленому законом порядку підстави для зняття особи з реєстрації відсутні.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував необхідні цивільно-правові норми, які регулюють питання зняття з реєстрації неповнолітньої особи, яка проживає з одним із батьків колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав, оскільки син може бути знятий з реєстрації за наведених позивачем обставин лише на підставі заявлених позивачем вимог про втрату права користування жилим приміщенням їх доведеності і обгрунтованості.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги сформовані Верховним Судом важливі висновки у провадженні № 61-9128св18 (постанова від 27 грудня 2018 року у справі № 759/19394/15-ц) безпідставні, оскільки в даній справі мають місце інші фактичні обставини. Зокрема у справі № 759/19394/15-ц позивачем у встановленому законом порядку заявлено вимоги про визнання неповнолітнього сина таким, що втратив право користування належною позивачу квартирою. 
В даній справі, яка переглядається, позивачем не заявлено вимог про визнання сина таким, що втратив право користування спірною квартирою, які б у свою чергу могли бути підставою для зняття його з реєстрації. 
Такі вимоги у встановленому законом порядку судом не розглядалися і питання втрати сином позивача права на кристування спірною квартирою не вирішувалося, що унеможливлює задоволення вимог про зняття з реєстрації.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За змістом ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавста, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у п.2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».
                                                            -  5  -
Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів погоджується, що ухвалюючи рішення суд допустив безпідставне посилання на ненадання позивачем доказів існування спору щодо місця проживання дитини, як на підставу відмови у позові.
Проте  відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (ст.60 ЦПК), порушення вимог ст.215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо. 
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо відсутності передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог, а відтак підстави для скасування чи зміни рішення з цих підстав відсутні. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно  дослідив  і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу  спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 26 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: