ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6163/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 березня 2021 року                                                                                        м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,
секретаря                                                  Ткаченка В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року, -
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2019 року Громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась у суд з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач 1, апелянт, ДМС України), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі - відповідач 2, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області) про визнання протиправним та скасування наказа від 28 грудня 2018 року №240 в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні від 23 травня 2003 року, виданої ВГІРФО Головного управління Міністерства внутрішніх справ України громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , чоловіку позивача, визнати протиправним та скасувати рішення відповідача 2 від 10 липня 2018 року щодо відмови в оформленні та видачі посвідки на постійне проживання позивачу, визнати протиправним та скасувати рішення відповідача 2 від 21 лютого 2019 року №50 про скасування дозволу на імміграцію позивача, що був виданий 04 жовтня 2010 року, та зобов`язання відповідача - 2 здійснити обмін такої посвідки. 
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що допущена суб`єктом владних повноважень помилка не може бути виправлена за рахунок особи. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції порушені норми Закону України «Про імміграцію» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» від 25 квітня 2018 року №321. У порушення принципу «належного урядування» на позивача покладено негативні наслідки за допущену суб`єктом владних повноважень помилку.   
У межах встановленого судом строку відповідачем 1 надано відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить в її задоволенні відмовити, оскільки рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим. 
Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з таких підстав.
Судом установлено, що позивач 07 жовтня 2010 року отримала посвідку на постійне проживання в Україні.
У червні 2018 року позивач направила заяву до Головного управління ДМС України в м. Києві для обміну посвідки на постійне проживання в Україні.
22 червня 2018 року ГУ ДМС України в м. Києві направило запит до УДМС України у Київській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію позивачці.
Листом УДМС України у Київській області надало відповідь що, надана чоловіку позивача посвідка видана всупереч законодавству та підлягає скасуванню. Також, повідомлено про порушенням Управлінням питання щодо скасування такої посвідки.
10 липня 2018 року за наслідком розгляду заяви позивача, відповідачем 2 прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункта 11 пункта 62 Порядка оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне місце проживання, затвердженого постановою Кабінета Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321.
Окрім того, за вказаними обставинами, ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області проведено перевірку щодо факта видачі посвідки на постійне проживання в Україні чоловікові позивача. 
Працівником УДМС України в Київській області відповідно до проведеної перевірки матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні чоловіку позивача 28 грудня 2018 року складено висновок, яким установлено, що останній отримав таку за відсутності підстав.
Наказом т.в.о. голови ДМС України від 28 грудня 2018 року №240 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» посвідка на постійне місце проживання, видана чоловіку позивача, визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню.
За наслідками такої перевірки головним спеціалістом відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання УПТППІ та ОБГ ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області Б.О. Кравчуком 21 лютого 2019 року складено висновок щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу.
Як слідує зі зміста вказаного Висновка, перевіряючим встановлено, що дозвіл на імміграцію остання отримала відповідно до пункта 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» як дружина іммігранта та була документована посвідкою на постійне місце проживання.
Згідно висновка, оскільки дозвіл на імміграцію в Україну позивачу наданий як дружині іммігранта, посвідка якого скасована, таке рішення і посвідка на постійне місце проживання, надані на його підставі, підлягають скасуванню.
В подальшому, 21 лютого 2019 року відповідачем 2 прийнято оскаржуване рішення від №50 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 . В цьому ж рішенні вказано, що видана на підставі цього рішення посвідка на постійне місце проживання від 07 жовтня 2010 року скасована на підставі вимог підпункта 1 пункта 64 Порядка оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне місце проживання, затвердженого постановою Кабінета Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321.
Не погодившись з означеними рішеннями, позивач звернулась з даним позовом до суду.
Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 23 травня 2003 року про документування чоловіка позивача посвідкою на постійне проживання його в Україні без оформлення дозволу на імміграцію прийнято з порушенням абзаца 4 пункта 4 розділа V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію», а тому підлягає скасуванню із вилученням та знищенням посвідки, виданої на його підставі. Рішенням про скасування позивачу дозволу на імміграцію, відповідач виправив допущені ним порушення законодавства. Наведене не перешкоджає позивачу звернутися до уповноваженого органу за наявності визначених законодавством України підстав задля отримання посвідки чи відповідного дозволу на перебування в Україні. Рішення від 10 липня 2018 року щодо відмови в оформленні та видачі посвідки на постійне проживання позивачу відповідачем 2 не приймалось, а тому підстави для його скасування відсутні.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України   встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Частиною 1 статті 26 Конституції України   передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №3773-VI), іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах 1 та 16 статті 7 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині 16 статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.
Згідно зі   статтею 16 названого Закону   іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.
Відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ), в редакції чинній станом на грудень 2004 року, особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Абзацом 4 пункта 4 розділу V Прикінцевих положень Закону №2491-ІІІ   передбачено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.
Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.
Відповідно до розділу   V Прикінцевих положень Закону №2491-ІІІ   , цей Закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування.
Так, 07 липня 2001 року вказаний Закон опубліковано у виданні «Урядовий кур`єр» № 119.
Відповідно до пункта 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321, у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.
За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.
На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що посвідка на постійне проживання видається у разі отримання дозволу на імміграцію.
При цьому, іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року, посвідка на постійне проживання в Україні видається без оформлення дозволу на імміграцію у разі звернення із заявою про видачу такої протягом шести місяців з дня набрання чинності   Законом №2491-ІІІ.
Враховуючи, що Закон №2491-ІІІ   опубліковано 07 липня 2001 року у виданні «Урядовий кур`єр» № 119, цей Закон набув чинності 07 серпня 2001 року.
Матеріалами справи підтверджується, що чоловік позивача, громадянин соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , звернувся до Васильківського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання. При зверненні заявник надав довідку про те, що він з 06 вересня 1987 року по 29 червня 1988 року навчався у Вищій комсомольській школі при ЦК ВЛКСМ. Із заявою щодо видачі посвідки на постійне проживання в Україні останній звернувся 22 травня 2003 року, тобто з пропуском шести місяців з дня набрання чинності   Законом №2491-ІІІ, як-то передбачено абзацом 4 пункту 4 розділу V Прикінцевих положень вказаного Закону.
Водночас, при наданні чоловіку позивача посвідки на постійне місце проживання в Україні у 2003 році Васильківським РВ ГУ МВС України в Київській області була проведена перевірка законності залишення його на постійне проживання на території України.
При цьому, суб`єкт владних повноважень керувався пунктом 4 розділу V Прикінцевих положень Закону №2491-ІІІ, підстав для відмови у задоволенні клопотання чоловіка позивача про документування посвідкою на проживання в Україні виявлено не було та надано ОСОБА_2 посвідку на постійне місце проживання для іноземця.
07 жовтня 2010 року позивача була документовано посвідкою на постійне проживання в Україні як дружину іммігранта.
З момента документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування посвідки на постійне проживання.      
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»   передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, у своїй практиці Європейський суд з прав людини наголошує на особливій важливості принципу «належного урядування».
Європейський Суд з прав людини у рішенні від 20 жовтня 2011 року по справі «Рисовський проти України» зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. 
За такого правового врегулювання та обставин справи колегія суддів приходить до висновку про неправомірність рішень ДМС України від 28 грудня 2018 року про визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню і знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , виданої ВГІРФО Головного управління МВС України 23 травня 2003 року громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області від 21 лютого 2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , що був виданий 04 жовтня 2010 року.
Також колегія суддів зауважує, що постановою Кабінета Міністрів України від 12 вересня 2018 року №732 «про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» утворено ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області як юридичну особу публічного права шляхом злиття Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві. Пунктом 2 цієї постанови закріплено, що ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві.
З огляду на викладене, твердження відповідача 2 про те, що рішення від 10 липня 2018 року ним не приймалось, не відповідає дійсності.
На обґрунтування правомірності такого рішення відповідачами не наведено жодних аргументів.
Надаючи оцінку означеному рішенню, колегія суддів зауважує, що таке рішення не відповідає вимогам, закріпленим у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, не містить обґрунтування його прийняття.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів уважає, що позов підлягає задоволенню, а з метою відновлення порушених прав позивача належним способом захисту таких є зобов`язання відповідача 2 здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні позивача.
Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України   підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи. 
Частиною 1 та 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Частиною 6 цієї правової норми закріплено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позов підлягає задоволенню, а згідно наявних у справі платіжних доручень позивачем за його подання та подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у загальному розмірі, визначеному положеннями Закону України «Про судовий збір», 5763,00 грн., відповідна сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року   скасувати.
Позов Громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 28 грудня 2018 року №240 в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , виданої ВГІРФО Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області 23 травня 2003 року громадянину Соціалістичної Республліки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві від 10 липня 2018 року щоло відмови у оформленні та випдачі посвідки на постійне проживання громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам   ОСОБА_1 .
Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам   ОСОБА_1 .
Стягнути з Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, код ЄДРПОУ 37508470) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп.
Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, код ЄДРПОУ 42552598) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3842 (три тисячі вісімсот сорок дві) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко

                                                                                          Л.Т. Черпіцька