ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року	Львів	Справа № 460/5443/20 пров. № А/857/326/21	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:
головуючого судді:                                        Улицького В.З.
суддів:                                                            Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.
при секретарі судового засідання:                 Волошин М.М.
за участі позивача:                                           ОСОБА_1 
представника відповідача:                             Мицько А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу  Міністерства юстиції України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06.11.2020 року (рішення ухвалене о 16:35 у м. Рівне судом у складі головуючого судді Борискіна С.А., повний текст рішення складений 16.11.2020) у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним наказу, зобов`язання вчинення певних дій,-
                                                       ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправним наказу Міністерства юстиції України № 1615/к від 05 травня 2020 року "Про присвоєння рангу", зобов`язання Міністерство юстиції України видати наказ, яким присвоїти ОСОБА_1 , начальнику Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, з 1 травня 2016 року 4 ранг державного службовця в межах категорії "Б" посад державної служби.
Позивач позовні вимоги мотивував тим, що наказом Міністерства юстиції України від 05.05.2020 №1615/к йому з 01.05.2016 присвоєно 6-й ранг державного службовця в межах категорії "Б" посад державної служби. З 01.05.2019 йому присвоєно 5 ранг державного службовця.  Разом з тим, відповідачем не враховано абз.3 п.10 Порядку присвоєння рангів державних службовців від 20.04.2016 №306. Так, вказана норма визначає, що у разі коли державному службовцю, який має відповідне військове звання, дипломатичний ранг чи інше спеціальне звання, присвоєно ранг відповідно до зазначеного Закону, що є нижчим, ніж передбачено співвідношенням, йому присвоюється ранг на рівні рангу, виходячи із співвідношення. Наказом Генерального прокурора України віл 30.03.1999 №197-к йому було присвоєно класний чин – старший радник юстиції. Відповідно співвідношенню між рангами державних службовців і класними чинами працівників органів прокуратури спеціальне звання старшого радника юстиції відповідає 4-му рангу державного службовця. Таким чином, на переконання позивача, з 01.05.2016 йому повинен бути присвоєний 4-й ранг державного службовця. Просив позов задоволити.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06.11.2020 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним наказ Міністерства юстиції України № 1615/к від 05 травня 2020 року "Про присвоєння рангу". Зобов`язано Міністерство юстиції України видати наказ, яким присвоїти ОСОБА_1 , начальнику Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, з 1 травня 2016 року 4 ранг державного службовця в межах категорії "Б" посад державної служби.
Рішення суду першої інстанції оскаржило Міністерство юстиції України. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом Генерального прокурора України від 30.03.1999 №198-к, ОСОБА_1 – заступнику прокурора Рівненської області, відповідно до ст.47 Закону України "Про прокуратуру", в порядку заохочення,  присвоєно класний чин старшого радника юстиції.
Згідно змісту наказу Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 12.10.2016 №660/04/к ОСОБА_1 слід вважати таким, що погодився на продовження проходження державної служби посаді заступника начальника Управління державної реєстрації-начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, і призначено на зазначену посаду 13.10.2016, з посадовим окладом згідно із штатним розписом (4652,00 грн.). 
Вказаним наказом ОСОБА_1 присвоєно 4 (четвертий) ранг державного службовця в межах категорії "Б" посад державної служби.
Зазначений наказ був скасований наказом Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 10.01.2017 №7/04/к на підставі наказу Міністерства юстиції України від 11.10.2016 №4844/к.
На виконання постанови Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №817/1622/16, наказом Міністерства юстиції України від 16.03.2020 №1143/к ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з 12.01.2017.
Наказом Міністерства юстиції України від 05.05.2020 №1615/к "Про присвоєння рангу" ОСОБА_1 , начальнику Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, з 01.05.2016 присвоєно 6 ранг державного службовця в межах категорії "Б" посад державної служби. Пунктом 2 вказаного наказу позивачу з 01.05.2019 присвоєно 5 ранг державного службовця в межах категорії "Б" посад державної служби.
Правовідносини врегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі – Закон №889-VIII) та Порядком присвоєння рангів державних службовців, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 №306 (далі – Порядок № 306).
Частиною 2 ст.1 Закону №889-VIII визначено, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону № 889-VIII передбачено, що посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.
Відповідно до ч. 2 статті 39 Закону №889-VIII встановлюється дев`ять рангів державних службовців. Порядок присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями визначаються Кабінетом Міністрів України. Співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями встановлюється для випадків призначення осіб, яким присвоєно такі спеціальні звання, на посади державних службовців, на яких може бути присвоєно нижчий ранг. У такому разі особі присвоюється ранг державного службовця на рівні рангу, який вона мала відповідно до спеціальних законів.
Згідно з ч. 3 ст. 39 Закону №889-VIII присвоюються такі ранги: державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "А", - 1, 2, 3 ранг; державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "Б", - 3, 4, 5, 6 ранг; державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "В", - 6, 7, 8, 9 ранг.
Частиною 4 ст.39 Закону України №889-VIII передбачено, що ранги державним службовцям присвоює суб`єкт призначення, крім випадків, передбачених законом.
Згідно до ч.5 ст.39 Закону №889-VIII ранги державних службовців присвоюються одночасно з призначенням на посаду державної служби, а в разі встановлення випробування - після закінчення його строку. Державному службовцю, який вперше призначається на посаду державної служби, присвоюється найнижчий ранг у межах відповідної категорії посад.
Відповідно до ч.6 ст.39 Закону №889-VIII черговий ранг у межах відповідної категорії посад присвоюється державному службовцю через кожні три роки з урахуванням результатів оцінювання його службової діяльності. Протягом строку застосування дисциплінарного стягнення, а також протягом шести місяців з дня отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності черговий ранг державному службовцю не присвоюється. Такі періоди не зараховуються до строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.
Частиною 9 ст.39 Закону №889-VIII врегульовано, що у разі переходу на посаду нижчої категорії або звільнення з державної служби за державним службовцем зберігається раніше присвоєний йому ранг.
Згідно п.1 Порядку №306 даний Порядок визначає механізм присвоєння державним службовцям рангів під час прийняття на державну службу та її проходження.
Відповідно до п.2 Порядку №306 особі, яка має військове звання, дипломатичний ранг чи інше спеціальне звання та призначається на посаду державного службовця, присвоюється ранг відповідно до співвідношення між рангами державних службовців і військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями (далі - співвідношення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. №306.
Згідно п. 10 Порядку №306, державним службовцям, яким присвоєно ранг відповідно до Закону України від 16 грудня 1993р. №3723-XII "Про державну службу", присвоюється найнижчий ранг у межах категорії посад, до якої належить посада державної служби. При цьому строк відпрацювання для присвоєння чергового рангу включає попередній період роботи державного службовця на займаній посаді. 
У разі належності посади державного службовця до категорії посад, в межах якої передбачено присвоєння рангу нижчого, ніж присвоєний державному службовцю згідно із зазначеним Законом, за ним зберігається раніше присвоєний ранг. 
Коли державному службовцю, який має відповідне військове звання, дипломатичний ранг чи інше спеціальне звання, присвоєно ранг відповідно до зазначеного Закону, що є нижчим, ніж передбачено співвідношенням, йому присвоюється ранг на рівні рангу виходячи із співвідношення.
Відтак, ч.2 ст.39 Закону України №889-VIII покладає на Кабінет Міністрів України повноваження визначення порядку присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями.
При цьому, у п.10 Порядку №306 закріплена норма, що у разі коли державному службовцю, який має відповідне військове звання, дипломатичний ранг чи інше спеціальне звання, присвоєно ранг відповідно до зазначеного Закону, що є нижчим, ніж передбачено співвідношенням, йому присвоюється ранг на рівні рангу виходячи із співвідношення. Будь-яких застережень наведена норма п.10 №306 не містить.
Додатком 7 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 №306 "Співвідношення між рангами державних службовців і класними чинами працівників органів прокуратури" встановлено, що спеціальне звання старшого радника юстиції відповідає 4 рангу державного службовця.
Таким чином, враховуючи що наказом Генерального прокурора України від 30.03.1999 №197-к позивачу було присвоєно класний чин – старший радник юстиції, то з 01.05.2016 ОСОБА_1 безальтернативно повинен був присвоєний 4-й ранг державного службовця.
Рішення суб`єкта владних повноважень про присвоєння з 01.05.2016 позивачу 6 рангу державного службовця, відповідно, і з 01.05.2019 -  5 рангу є незаконним та безпідставним.
Покликання відповідача на відсутність у нього станом на час прийняття спірного рішення відомостей, що свідчили б про присвоєння ОСОБА_1 класного чину старшого радника юстиції, не можуть бути підставою для визнання оскаржуваного наказу правомірним та підставою для позбавлення права позивача на гарантований чинним законодавством 4-й ранг державного службовця.
Такі твердження відповідача про необізнаність щодо наявності підстав для присвоєння позивачеві 4-го рангу державного службовця спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме: наказом Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 12.10.2016 №660/04/к, пунктом 2 якого позивачу присвоювався 4-й ранг державного службовця.
Даний наказ був скасований наказом Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 10.01.2017 №7/04/к на підставі наказу Міністерства юстиції України від 11.10.2016 №4844/к.
Статтею75 КАС України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень  ст.76 КАС України  достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Відповідно ч.2  ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього  Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У разі встановлення протиправності дій та рішень суб`єкта владних повноважень у суду виникає обов`язок відновити порушене право особи, зумовлене цими протиправними діями/рішеннями, шляхом, який максимально спрямований на захист права особи, право якої порушене, та на відновлення законного становища.
Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Фадєєва проти Росії" від 09.06.2005, в якому Суд з відсилкою до справи "Баклі проти Сполученого Королівства", зазначив, що: "Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку "необхідності" втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції".
Зобов`язуючи орган державної влади виконати свої дискреційні повноваження суд встановлює справедливість та відновлює баланс взаємодії між органами державної влади та суб`єктами господарювання. Також, що є дуже важливим, суд унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання органами державної влади своїми дискреційними повноваженнями. Дана думка повністю підтверджена рішенням від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховного Суду України, який вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі "Класе та інші проти Німеччини", із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.
Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.
Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Саме по собі судове рішення про визнання протиправним та скасування спірного рішення чи зобов`язання розглянути відповідне питання, не відновлює порушеного права позивача на прийняття відповідачем вмотивованого рішення щодо присвоєння позивачу належного йому рангу державної служби.
Апеляційний суд наголошує, що п.10 Порядку №306 визначає безальтернативний обов`язок Міністерства юстиції України присвоїти позивачеві 4 ранг державного службовця, в той час як подальше присвоєння чергового рангу є дискреційними повноваженнями суб`єкта владних повноважень, в які суд не втручається.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку належним і ефективним способом відновлення порушених прав позивача є як визнання протиправним та скасування відповідного  наказу про незаконне присвоєння ОСОБА_1 рангу державного службовця, так і зобов`язання відповідача видати наказ, яким з 01.05.2016 присвоїти з ОСОБА_1 4 ранг державного службовця в межах категорії "Б" посад державної служби.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України,  колегія   суддів,-
                                                  ПОСТАНОВИЛА:          

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06.11.2020 року у справі №460/5443/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.
На Постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.  

Головуючий суддя	 	В. З. Улицький 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 17.02.2021