Ухвала
Іменем України
15 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 1-50/2011
провадження № 51-2829км20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від  27 жовтня 2020 року щодо відмови у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд ухвали Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2012 року за нововиявленими обставинами, 
 
встановив: 
 
За вироком Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2011 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України (далі – КК) (в редакції від 05 квітня 2001 року), ч. 2 ст. 368 КК (в редакції від 05 квітня 2001 року), ч. 2 ст. 376, ч. 2 ст. 383 КК та призначено йому покарання: за ч. 3 ст. 368 КК (в редакції від 05 квітня 2001 року) у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права обіймати посаду судді та посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в державних установах, строком на 3 роки  з конфіскацією всього майна, що перебуває у його власності; за ч. 2 ст. 368 КК (в редакції від 05 квітня 2001 року) у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права обіймати посаду судді та посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в державних установах, строком на 2 роки з конфіскацією всього майна, що перебуває у його власності; за ч. 2 ст. 376 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 383 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посаду судді та посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в державних установах, строком на 3 роки з конфіскацією всього майна, що перебуває у його власності. Крім того, визнано ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 368 КК (в редакції від 05 квітня 2001 року) та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посаду судді на 2 роки та з конфіскацією всього майна, що перебуває у його власності. Вирішено питання щодо речових доказів.
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2012 року  вирок місцевого суду стосовно    ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 залишено без змін, а апеляційні скарги   засуджених ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 ,  захисників  ОСОБА_6 та  ОСОБА_7 – без задоволення.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2012 року касаційні скарги засуджених ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_8 і  ОСОБА_9   задоволено частково. Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2012 року стосовно ОСОБА_4 змінено, в частині його засудження за ч. 2 ст. 383 КК скасовано. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 Кримінального процесуального кодексу України (1960 року) справу в цій частині закрито. Визнано ОСОБА_4 засудженим за ч. 3 ст. 368 КК (в редакції від 05 квітня 2001 року) до покарання  у виді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права обіймати посаду судді та посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в державних установах, строком на 3 роки з конфіскацією всього майна, що перебуває у його власності; за ч. 2 ст. 368 КК (в редакції від 05 квітня 2001 року),  до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років, з позбавленням права обіймати посаду судді та посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в державних установах, строком на 2 роки з конфіскацією всього майна, що перебуває у його власності; за ч. 2 ст. 376 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, з позбавленням права обіймати посаду судді та посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в державних установах, строком на 3 роки з конфіскацією всього майна, що перебуває у його власності.
 
Крім того, вирок Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2012 року стосовно  ОСОБА_5 змінено, на підставі ст. 69 КК пом`якшено засудженому покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 368 КК (в редакції від 05 квітня 2001 року) до 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посаду судді на 2 роки, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. В решті судові рішення стосовно ОСОБА_4 і  ОСОБА_5   залишено без зміни.
 
Київський апеляційний суд ухвалою від 27 жовтня 2020 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку на подання заяви про перегляд ухвали Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2012 року за нововиявленими обставинами.
 
У касаційній скарзі засуджений  ОСОБА_4 ,посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги посилається на те, що про існування нововиявлених обставин, а саме про порушення таємниці нарадчої кімнати суддями Оболонського районного суду м. Києва, якими був ухвалений вирок щодо нього у 2011 році, він дізнався 20 липня 2020 року. На його думку, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні його клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд ухвали суду апеляційної інстанції від 30 березня 2012 року за нововиявленими обставинами, повинен був витребувати та дослідити матеріали кримінального провадження щодо нього і визнати, що саме 20 липня 2020 року виникли нововиявлені обставини. Таким чином  апеляційний суд невірно визначив початок перебігу процесуального строку, чим обмежив доступ до правосуддя, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
 
Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та додану до неї копію судового рішення, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування судового рішення судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
 
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону згідно ст. 412 КПК, є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин.
 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 посилається на те, що про існування нововиявлених обставин, а саме, про порушення таємниці нарадчої кімнати суддями Оболонського районного суду м. Києва, які ухвалювали відносно нього вирок, він дізнався лише 20 липня 2020 року, оскільки його захисником ОСОБА_10 було отримано від Державного підприємства «Інформаційні судові системи» (далі – ДП «Інформаційні судові системи») відповідь на адвокатський запит, в якій містилася інформація про те, що судді які входили до складу колегії районного суду у період перебування у нарадчій кімнаті (з 23 серпня по 19 жовтня 2011 року) створювали та відправляли до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі – ЄДРСР)  рішення у справах, які згідно даних ЄДРСР були ухвалені суддями у період перебування в нарадчій кімнаті. Вважає, що строк на подання заяви про перегляд за нововиявленими обставинами має обчислюватись саме з 20 липня 2020 року, у зв`язку з чим висновки суду апеляційної інстанції про початок обчислення цього строку від часу настання цих обставин у 2011 році є помилковим.
 
Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку на подання заяви про перегляд ухвали Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2012 року за нововиявленими обставинами, апеляційний суд в ухвалі від 27 жовтня 2020 року вказав, що ОСОБА_4 не вказано об`єктивних причин пропуску строку подачі заяви та не наведено обставин, які б вказували на неможливість звернення із вказаною заявою у передбачений законом строк, у зв`язку з чим відсутні законні та об`єктивні підстави для його поновлення.
 
Мотивуючи своє рішення апеляційний суд вказав, що судові рішення, які були ухвалені суддями Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 і на які посилається засуджений ОСОБА_4 згідно листа ДП «Інформаційні судові системи» від 17 липня 2020 року є  відкритими для безоплатного  цілодобового  доступу, тобто доступні для ознайомлення.
 
Отже, перебіг строку подання заяви про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2012 року слід обчислювати з часу, коли заявник міг дізнатися про існування обставин, на які він посилається як на нововиявлені, тобто з моменту, коли відповідні рішення були внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, та були доступні для ознайомлення. А тому нічим не підтвердженою є заява ОСОБА_4 про те, що лише починаючи з 20 липня 2020 року йому стало відомо про існування нововиявлених обставин.
 
Суд касаційної інстанції погоджується з вказаними висновками апеляційного суду, які узгоджуються з позицією викладеною у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у справі №1-7/12 від 25 листопада 2019 року (провадження №51-1232кмо18). 
 
Окрім цього, відповідно до вимог ч. 1 ст. 461 КПК заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами може бути подано протягом трьох місяців після того, як особа, яка звертається до суду, дізналася або могла дізнатися про ці обставини. Вказаний строк може бути поновлений у зв`язку із обставинами, які є поважними та безумовними. 
 
Європейський суд з прав людини у рішеннях від 3 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» та від 29 жовтня 2015 року в справі «Устименко проти України» неодноразово наголошував, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Цей принцип  передбачає повагу до вирішеної справи і не припускає повторного її розгляду. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливостями і непереборними обставинами. 
 
Принцип юридичної визначеності та остаточності судового рішення включає в себе непорушність і нескасовуваність набутих законних прав (vested rights), законність очікування  (legitimate expectations) – право у своїх діях розраховувати на сталість наявного законодавства, а отже – незворотність закону й неможливість застосування закону, про існування якого відомо не було (non-retroactivity). 
Однак засуджений ОСОБА_4 звернувся з клопотанням про поновлення строку на подання заяви про перегляд судового рішення щодо нього більш ніж через                    7-8 років з моменту коли міг дізнатись про вказані ним у клопотанні рішення.
 
Посилання ОСОБА_4 на те, що він не здійснював перевірку ЄДРСР, оскільки, керувався іншими фактичними обставинами та зробленими висновками, не свідчать про незаконність та необґрунтованість ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у поновленні строку про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. 
 
Інших доводів, які давали б підстави для скасування судового рішення, у касаційній скарзі ОСОБА_4 не наведено.
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваного рішення, не встановлено.
 
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 с. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4   на ухвалу Київського апеляційного суду від  27 жовтня 2020 року щодо відмови у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд ухвали Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2012 року за нововиявленими обставинами. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                        ОСОБА_3