Справа № 426/5782/20 
Провадження № 22-ц/810/94/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року                                             м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Лозко Ю.П., 
учасники справи: позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 
на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 14 грудня 2020 року, ухваленого Сватівським районним судом Луганської області у складі: судді Осіпенко Л.М. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
                               
                                 в с т а н о в и в:

У червні 2020 року позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який мотивувало тим, що 23.02.2012 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 15000 грн.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає між ним та Банком Договір надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
У зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 22.01.2020 року за вказаним кредитним договором у відповідача утворилась заборгованість в сумі 62062,68 грн, яка складається з: 48 502,80 грн - заборгованість за тілом кредита; в тому числі 48 502,80 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита; 10128,32 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 2 931,56 грн - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача та судові витрати в сумі 2102 грн.
Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 14 грудня 2020 року в задоволенні позовної Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Суд обґрунтував рішення тим, що у анкеті-заяві позичальника від 23.02.2012 містяться лише анкетні дані відповідача та не зазначено бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою, процентну ставку, та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, позивач посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, позивач не надав доказів на підтвердження, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів). Суд першої інстанції також виходив з того, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (23.02.2012) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (11.06.2020), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Односторонні дії позивача щодо погашення (списання відсотків за рахунок кредиту і додавання до тіла кредиту) не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти є платою за використання кредитних коштів, що призвело до збільшення тіла кредиту шляхом перетворення відсотків у тіло кредиту. Крім того, згідно розрахунку заборгованості відповідач витратив кредитні кошти на загальну суму 90069,73 грн, а сума погашення за наданим кредитом складає 91408,00 грн, що свідчить про те, що відповідачем сплачено в рахунок погашення заборгованості суму, що перевищує розмір фактично використаних та отриманих коштів.
Суд вважав, що оскільки відповідач не має заборгованості по кредиту перед банком, то вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в сумі 10128,32 грн не підлягають задоволенню.
Щодо вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за штрафами, то суд першої інстанції вважав їх необґрунтованими, виходячи з того, що позивач зареєстрований у м. Сватове, що входить в Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, і на нього розповсюджуються вимоги ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», відповідно до яких на час проведення такої операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» вважає вказане рішення незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального і матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги Банку в повному обсязі та судові витрати покласти на відповідача.
Доводами апеляційної скарги є те, що відповідач висловив згоду на укладення кредитного договору, що засвідчено особистим підписом, чим підтвердив ознайомлення та погодження з умовами кредитування, зобов`язувався виконувати Умови та Правила надання банківських послуг; відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти з власної ініціативи, а також здійснював частково погашення заборгованості по кредитному договору; виписка з банківського рахунку, яка має статус первинного документу, містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача, всі операції за кредитною карткою, посилання суду першої інстанції на висновок ВП ВС у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 є бездоказовим та безпідставним, не може бути застосовані судом.
Крім того, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 534 ЦК України зменшив суму заборгованості за тілом кредиту, зарахувавши на її погашення всі суми, що вносилися відповідачем на погашення заборгованості, безпідставно відмовив у стягненні процентів за ст. 625 ЦК України. Матеріалами справи також доведено наявність неналежного виконання боржником зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, у зв`язку із чим кредитор має усі законні підстави для нарахування та стягнення неустойки.
Від відповідача надійшов відзив, в якому зазначено, що він у повному обсязі погасив заборгованість за кредитом та повернув позивачу фактично використані ним кредитні кошти. Крім того, сума повернутих коштів перевищує суму фактично використаних коштів на суму 10316,96 грн, що унеможливлює задоволення позовних вимог позивача.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 62062,68 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100 = 210200 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.
Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 05 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, та відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про проведення розгляду за участю представника позивача та виклику його у судове засідання з метою детального пояснення конкретних обставин справи, оскільки позивачем не викладені конкретні обставини, за яких справа повинна розглядатися у судовому засіданні з викликом представника. Звертаючись до суду із позовом позивачем зазначалося про те, що він не заперечує проти заочного розгляду справи.
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. 
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України  судове рішення  повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судом встановлено, що 23 лютого 2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
Звертаючись до суду із позовом банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом станом на 22.01.2020 року в сумі 62062,68 грн, яка складається з: 48 502,80 грн - заборгованість за тілом кредита; в тому числі 48 502,80 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита; 10128,32 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 2 931,56 грн - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача та судові витрати в сумі 2102 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, не можуть бути застосовані до правовідносин сторін, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача(www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк"в період-з часу виникнення спірних правовідносин (23 лютого 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (червень 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві погодженої домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують обставин, викладених в позовній заяві, та погодження сторонами суттєвих умов кредитного договору. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення простроченого тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що згідно розрахунку заборгованості, починаючи з 01.07.2016 і до 31.12.2018, погашалися (списувалися) відсотки за рахунок кредиту і додавалися до тіла кредиту (підтверджуються розрахунком позивача, а саме: четвертою колонкою розрахунку заборгованості «Відсотки погашені за рахунок кредиту») на загальну суму 46385,70 (а.с. 10-20), а оскільки такий порядок погашення заборгованості сторонами не погоджувався, тому заборгованість по тілу кредиту станом на 22.01.2020 безпідставно збільшена до 48502,80 грн за рахунок відсотків у розмірі 46385,70 грн, що свідчить про неіснуючу заборгованість.
Оскаржуючи в цілому рішення суду, позивач не навів конкретних доводів щодо незгоди з рішенням суду в цій частині і належних, допустимих доказів, що внесені відповідачем кошти пішли на погашення кредиту, не надав.
Натомість наданий позивачем до позовної заяви розрахунок свідчить, що Банк безпідставно зараховував на погашення відсотків кошти, які не погоджені сторонами під час укладення кредитного договору, і вказаній обставині суд дав правильну оцінку.
В частині висновків суду про те, що оскільки відповідач не має заборгованості по кредиту перед банком, то вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в сумі 10128,32 грн не підлягають задоволенню, то колегія суддів також їх погоджує з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків нарахованих на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, в позовній заяві посилається на те, що банк використав своє право щодо зміни умов договору, а саме із 01.03.2019 впроваджені зміни Умов та правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, а саме відповідно до пункту 2.1.1.2.12 в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язання клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми не повернутого в строк кредиту, які у відповідності до ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі 86,4% - для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна голд».
Проте, банком як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і при зверненні із апеляційною скаргою, не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не було надано суду доказів на підтвердження обставин того, що саме ці Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, як і не надано доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про погодження сторонами умов договору про розмір та порядок нарахування відсотків на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Умови і правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не підписані відповідачем, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного 23 лютого 2012 року між позивачем та  ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді сплату відсотків нарахованих на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України.
Крім того, роздруківка із сайту позивача Умов та правил надання банківських послуг належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування
Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 23.02.2012, наданого банком до позовної заяви, вбачається, що відсотки на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України нараховані банком, виходячи із процентної ставки 86,4% річних.
Враховуючи викладене колегія суддів вважає, оскільки умови договору, на які посилався позивач в обґрунтування своїх вимог про нарахування відсотків за прострочений кредит за ставкою 86,4% згідно ст. 625 ЦК України, не були погоджені відповідачем, тому не є частиною кредитного договору та відсутні підстави для їх нарахування та стягнення з відповідача.
Як вищенаведене, так і встановлена судом відсутність заборгованості по тілу кредиту у розмірі 48502,80 грн свідчить про відсутність підстав для нарахування відсотків на прострочений кредит.
Не заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про необхідність взяття до уваги практики Верховного Суду у справах про стягнення кредитної заборгованості, оскільки наведені постанови Верховного Суду є судовими рішеннями у конкретних справах з відмінними фактичними обставинами та є результатом перегляду судових рішень за певними доводами касаційних скарг і вони не містять висновків про застосування відповідних норм права.
При цьому, обов`язковими при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України є лише висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Також колегія суддів зазначає, що з виписки по рахунку коштів  за договором № б/н від 23 лютого 2012 року вбачається, що ОСОБА_1 здійснював операції як щодо зняття готівки з карткового рахунку, так і розраховувався за придбанні товари.
Судом вказана обставина не врахована з огляду на те, що відповідач весь час користування кредитом вчиняв дії як по зняттю готівки, так і здійснював погашення кредиту, та зроблено помилковий висновок про те, що відповідач з огляду на загальний розмір внесених ним коштів повністю погасив заборгованість, проте такий висновок не впливає на правильність висновків суду в цілому про відмову у задоволенні позову про стягнення простроченого тіла кредиту та заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит ст. 625 ЦК України.
Що стосується вимог скарги про незаконність рішення суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь Банку штрафів 500 грн (фіксована частина), 2931,56 грн (процентна складова) з огляду на передбаченість умовами Договору такого обов`язку позичальнику, а саме - п. 2.1.1.7.6 і тарифами банку та Умовами та правилами надання банківських послуг, то колегія суддів зазначає наступне.
Як йшлося вище, до позовної заяви позивачем додано копію анкети-заяви від 23 лютого 2012 року, яка підписана ОСОБА_1 . При цьому, надані Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток, Умови та правила надання банківських послуг зазначені документи не підписані відповідачем, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.
У анкеті-заяві від 23 лютого 2012 року, яка підписана відповідачем, відсутні умови щодо сплати пені, штрафів, а саме їх розмір і порядок нарахування, тобто сторони у розумінні цивільного законодавства не погодили розмір та підстави стягнення процентів неустойки (пені, штрафу).
Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату неустойки (пені, штрафу), надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують обставин, викладених в позовній заяві.
Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України), а позивач не надав відповідних доказів погодження сторонами умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу), то саме вказане має бути підставою для відмови у задоволенні позову Банку в наведеній частині, а не помилкове посилання суду на застосування до спірних правовідносин вимог ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", відповідно до якої на час проведення АТО забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом міністрів України переліку, і до якого відноситься місце реєстрації відповідача.
Суд хоча і прийняв правильне по суті рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення штрафів, проте неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що відповідно до вимог п. 3 та 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги в цій частині та зміни рішення суду та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є піставою для залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 14 грудня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення щодо позовних вимог про стягнення штрафів 500 грн (фіксована частина), 2931,56 грн (процентна складова) в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Дата складення повного тексту постанови - 23 березня 2021 року.

Судді: