ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2021 року

м. Харків

справа № 639/348/17

провадження № 22-ц/818/1770/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря – Огар І.В.

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідач – ОСОБА_2 , 

треті особи – Перша Харківська державна нотаріальна контора, Кленівська сільська рада Богодухівського району Харківської області, ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перша Харківська державна нотаріальна контора, Кленівська сільська рада Богодухівського району Харківської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року, постановлене під головуванням судді Труханович В.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 17 грудня 2020 року), -
в с т а н о в и в:
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Перша Харківська державна нотаріальна контора, Кленівська сільська рада Богодухівського району Харківської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, вказавши, що позов не підлягає задоволенню саме з підстав того, що заповіт від 04.08.2016 року від імені ОСОБА_4 є нікчемним, тобто не створює жодних правових наслідків, а тому додаткове визнання його недійсним не буде належним способом захисту цивільного права.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; позивачка зазначила, що суд відмовив у задоволенні позову через недоведеність недійсності заповіту. При цьому ОСОБА_1 вважає, що заповіт є нікчемним в силу закону, оскільки посадові особи Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області не мали права посвідчувати нотаріальні дії.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року оскаржується позивачкою лише в частині мотивів відмови у задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано належних доказів, що могли б ставити під сумнів дієздатність померлого ОСОБА_4 на момент підписання заповіту, та доказів того, що вказаний заповіт було підписано не померлим. Крім того позивачкою не доведено, що в момент складання заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. При цьому судом не прийнято до уваги письмові пояснення представника позивача від 20 липня 2020 року, в яких він посилається на те, що Кленівською сільською радою Богодухівського району Харківської області не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що секретар ОСОБА_5 у передбаченому законодавством порядку була уповноважена на вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення оспорюваного заповіту від 04.08.2016 року від імені спадкодавця, у зв`язку з чим вказаний правочин у встановленому порядку не посвідчений, а тому є недійсним та не може породжувати правові наслідки. В даних поясненнях представник позивача фактично змінює підстави позову, що не відповідає вимогам ч.3 ст. 49 ЦПК України.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_6 є донькою ОСОБА_4 ( а.с. 35 т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. ( а.с. 158 т.1).
Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді ј частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані в АДРЕСА_1 , які належали йому на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.1991 року. ( а.с.42-45 т.1).
Позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_4 , проте нотаріусом їй було повідомлено, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заведена спадкова справа №689/2016 на підставі заяви ОСОБА_2 . Повідомлено, що спадкоємець залишив заповіт не на її користь та роз`яснено про те, якщо вона є спадкоємцем першої черги та на момент смерті спадкодавця була непрацездатною за віком або за станом здоров`я, то має право на обов`язкову частку в спадковому майні згідно статті 1241 ЦК України, яка складає не менш Ѕ частки від частки, яка б їй належала за законом, якби не було заповіту ( а.с. 41 т.1).
Матеріали справи свідчать про те, що 04 серпня 2016 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , склав заповіт, який посвідчений секретарем Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, за яким спадкодавець все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося і взагалі все, що буде йому належати та на що він за законом буде мати право, заповідає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 155 т.1).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що заповіт від 04 серпня 2016 року, складений її батьком на ім`я ОСОБА_2 , - є недійсним, оскільки він порушує права її малолітніх дітей, останні проживають та зареєстровані у житловому будинку АДРЕСА_1 , частина якого на праві власності належала спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Крім того позивачка вказує, що її батько був залежною від алкоголю людиною, на протязі багатьох років систематично зловживав спиртними напоями, що в подальшому призвело до того, що він став психічно неврівноваженою особою, вів аморальний спосіб життя; зазначає, що її батько неодноразово проходив лікування від алкогольної залежності, кодувався. Останній рік життя спадкодавець не розмовляв та не мав можливості піклуватися про себе без сторонньої допомоги. ОСОБА_1 вважає, що спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та вчинків, не міг керувати ними, у тому числі щодо складання заповіту. У зв`язку з цим просила суд визнати недійсним заповіт від 04 серпня 2016 року, складений ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 .
Відповідно до положень статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац 1 частини 2 статті 215 ЦК України).
У пунктах 4 і 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься роз`яснення про те, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний в силу припису закону.
Норми статей 203, 209, 210, 215 ЦК України є загальними і застосовуються лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього.
Спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним, є приписи статті 1257 ЦК України, відповідно до частини першої якої заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Заповіт є одностороннім правочином і може бути визнаний судом нікчемним тільки при зазначенні в рішенні спеціальної підстави передбаченої ст. 1257 ЦК України (ВСУ від 6 вересня 2017р. у справі № 6-2424цс16)
В зазначеному вище рішенні ВСУ зазначено, що заповіт є також правочином і для визнання його нікчемним повинні бути правильно застосовані норми ЦК України. 
Висновок ВСУ полягає в тому, що при встановленні нікчемності правочину загальні норми Глави 16 ЦК України застосовуються лише тоді, коли у законі відсутня спеціальна підстава для цього. У випадку визнання заповіту нікчемним, суд у рішенні обов`язково повинен вказати підставу передбачену частиною першою ст. 1257 ЦК України. При відсутності такої підстави заповіт вважається дійсним і може бути оспорений у судовому порядку.
Поняття заповіту визначено в статті 1233 ЦК України - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
У відповідності до ч.1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Статтею 1235 ЦК України передбачено право заповідача на призначення спадкоємців. Так, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Згідно до ч.1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.
Оскільки право на складання заповіту має особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України), згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України підставою для нікчемності заповіту є кваліфікація його як такого, що складений особою, яка не мала на це права. Це, зокрема, заповіт, вчинений недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача.
Також, підставою нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення.
Відповідно до ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247, 1248 ЦК України. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.
Посадова особа органу місцевого самоврядування, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
Посадова особа органу місцевого самоврядування, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний у голос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.
Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків.
Відповідно до ст. 1253 ЦК України свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю.
Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його в голос та ставлять свої підписи на ньому (п.1.2, розділу І, п.1.4 розділу ІІІ Порядку).
Відповідно до вимог ч.2 ст. 1253 ЦК України, у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.
Згідно ч.2 ст. 1248 ЦК України якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Враховуючи вищевикладене, закон вказує на чіткий перелік обставин, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього ЦК України, при яких присутність свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.
Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо особа (заповідач) не може підписати правочин (заповіт) внаслідок хвороби або фізичної вади, за його дорученням і в його присутності дозволяється підписання правочину (заповіту) іншою особою. Підпис цієї особи засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Поряд із посвідченням підпису, нотаріус зобов`язаний також в тексті заповіту зазначити причини, які зумовили необхідність підписання заповіту третьою особою (ч. 4 ст. 207 ЦК України). Недотримання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним.
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання від 12 березня 1999 року на праві власності належить Ѕ частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані в АДРЕСА_1 . ( а.с. 46-47 т.1).
Інша ј частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані в АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.1991 року. ( а.с.42-45 т.1).
04 серпня 2016 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , склав заповіт, який посвідчений секретарем Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, за яким спадкодавець все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося і взагалі все, що буде йому належати та на що він за законом буде мати право, заповідає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 155 т.1).
Сторони не заперечували, що ОСОБА_2 , на користь якої складений заповіт, є двоюрідною сестрою заповідача ОСОБА_4 , з якою останнім часом він мешкав. Саме ОСОБА_2 здійснювала за ним догляд та поховала його за власні кошти.
Крім того мати померлого ОСОБА_3 відмовилась від обов`язкової частки у спадщині на користь ОСОБА_2 .
Зазначені обставини підтвердила третя особа – ОСОБА_3 у судовому засіданні суду першої інстанції.
З матеріалів справи убачається, що малолітні діти позивачки - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дійсно зареєстровані та постійно проживають за вищевказаною адресою (а.с. 50-56 т.1).
При цьому доказів порушення прав малолітніх дітей внаслідок складання оспорюваного заповіту, - матеріали справи не містять.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи убачається, що спадкоємець ОСОБА_4 за медичною допомогою у період з 1980 року по 29.08.2016 року до КЗОЗ «Обласний психоневрологічний диспансер» не звертався (а.с. 27 т.2).
З відповіді КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер №3» також убачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою не звертався ( а.с. 67 т.2).
Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3 у відповіді від 19.02.2018 року за №0121/1761 повідомляє, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у період з 1980 року по 2016 рік на стаціонарному лікуванні в ХОКПЛ №3 не перебував. (т.2 а.с. 71).
З листа Богодухівської центральної районної лікарні від 19.02.2018 року №01-16/202 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в КУОЗ Богодухівська ЦРЛ на стаціонарному лікуванні не знаходився, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебував ( т.2 а.с. 73).
Згідно відповіді КЗОЗ «Харківська міська лікарня №3» від 26.02.2018 року № 272, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , знаходився на лікуванні у період з 29.11.2013 року по 13.12.2013 року у неврологічному відділенні стаціонару ( т.2 а.с. 83-84).
З довідки Сахновщанської центральної районної лікарні за №107 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дійсно проходив курс лікування протиалкогольної терапії в наркологічному кабінеті КЗОЗ «Сахновщанська ЦРЛ» на протязі 2014-2015 років. Було встановлено діагноз: «психічні зміни та зміни поведінки в результаті вживання алкоголю. Хронічний алкоголізм». Результат лікування позитивний. Установка на тверезе життя – негативна. ( т.2 а.с. 91).
За клопотанням представника позивача для з`ясування питання «Чи міг ОСОБА_4 під час складання заповіту 04 серпня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 , який посвідчений секретарем Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними?», ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 вересня 2019 року по даній цивільній справі була призначена судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено експертам Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3». ( т.3 а.с. 202-203)
Згідно листа КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» від 23.06.2020 року за № 731, матеріали цивільної справи № 639/348/17, провадження №2/639/76/19 повернуті без виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова про призначення судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 , оскільки рахунок-фактуру на оплату проведення експертизи не сплачено. ( т.4 а.с. 11)
В подальшому позивач ОСОБА_1 від проведення судово-психіатричної експертизи відмовилася.
Крім того позивачка відмовилася і від заявленого нею клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.
Медичних документів, які б ставили під сумнів спроможність спадкодавця підписати спірний заповіт, чи свідчили про те, що він при посвідченні спірного заповіту перебував під впливом психотропних лікарських засобів, або що він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, - матеріали справи не містять.
Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. 
Доводи апеляційної скарги щодо нікчемності заповіту не приймаються колегією суддів, з огляду на таке.
Судом встановлено, що після закінчення підготовчого засідання у справі, 20 липня 2020 року, від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких він зазначив, що Кленівською сільською радою Богодухівського району Харківської області не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що секретар ОСОБА_5 у передбаченому законодавством порядку була уповноважена на вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення оспорюваного заповіту від 04.08.2016 року від імені спадкодавця, отже вказаний правочин у встановленому порядку не посвідчений, а тому є недійсним та не може породжувати правові наслідки ( а.с. 24-29 т.4).
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв до уваги письмові пояснення представника позивача, які подані 20 липня 2020 року, оскільки в них позивач змінює підстави позову всупереч вимогам ч.3 ст. 49 ЦПК України.
Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивачка просила змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, вказавши, що позов не підлягає задоволенню саме з підстав того, що заповіт від 94.08.2016 року від імені ОСОБА_4 є нікчемним, тобто не створює жодних правових наслідків, а тому додаткове визнання його недійсним не буде належним способом захисту цивільного права. Вказувала, що суд відмовив у задоволенні позову через недоведеність недійсності заповіту, тоді як позивачка вважає, що заповіт є нікчемним в силу закону, оскільки посадові особи Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області не мали права посвідчувати оспорюваний заповіт.
Згідно ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Вимоги апеляційної скарги щодо нікчемності заповіту не були предметом розгляду в суді першої інстанції при розгляді даної справи, тому не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.
Проте позивачка не позбавлена права звернутись до суду із зазначеними вимогами у порядку, передбаченому законом.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 01.03.2021 року.